Am început să fac filme încă din copilărie,
dar îmi amintesc momentul când era să renunț la visul meu
de a deveni regizor.
Cred că aveam 16 ani.
Apăruse un film, "Lawrence al Arabiei",
și toată lumea vorbea despre el.
Nu mai avusesem niciodată un loc premium la cinema.
Preț premium, peliculă de 70 mm, sunet stereofonic.
Când s-a terminat filmul, nu-mi mai doream să fiu regizor,
pentru că ștacheta era prea sus.
E o scenă când își privea reflexia în pumnalul acela,
după ce primise hainele,
și credea că este singur.
Se plimba râzând, privindu-și umbra
și admirându-și mantia diafană,
a cărei umbră se vedea pe nisip.
A fost un moment extraordinar.
Iar mai târziu, când îi resping pe turci, care se retrag,
îl vedem murdar de sânge,
ținând pumnalul în aceeași poziție
ca la început, în zilele lui de glorie,
privind reflexia celui care a devenit acum.
Urmărind filmul acesta,
am înțeles că nu există doar teme narative.
Unele teme țin de personaj, sunt personale.
David Lean a creat un portret,
pe care l-a încadrat într-o poveste grandioasă,
dar esența acestui film este interogația: "Cine sunt eu ?"
Modul de realizare a acestui film a avut un efect profund asupra mea.
După o săptămână, m-am dus să-l mai văd o dată.
Am continuat să-l revăd și în următoarele săptămâni
și mi-am dat seama că nu există cale de întoarcere.
Asta aveam să fac
sau, cel puțin, să mor încercând.
Dar aceasta avea să fie viața mea.
SPIELBERG
Retail și sincronizare pentru variante AMZN.WEB: thxaxxo
Părea bine potrivită, dar mai coboar-o puțin.
Așa e bine, e perfect.
Mută camera puțin mai la dreapta, te rog.
- La dreapta... - Reușești ?
Acolo ar fi bine.
De fiecare dată când încep o scenă, am emoții.
E ca atunci când mergi la școală și dai un test.
N-am mai auzit replicile spuse,
nu știu ce părere voi avea, nu știu ce le voi spune actorilor.
Nu știu unde voi pune camera...
De fiecare dată, e la fel. Dar e un sentiment extraordinar.
Și să vă spun de ce...
Cu cât mă simt mai încrezător,
cu atât mai puțin efort voi depune.
Dacă simt că aș avea o problemă în relatarea acțiunii,
stau peste program, pentru a depăși obstacolul și pentru a rezolva treaba.
Nu știu dacă merită.
Detest să am aceste emoții,
dar am nevoie să simt că nu sunt sigur de ceea ce fac.
Și, când sunt pe punctul de-a intra în panică, îmi vin idei extraordinare.
Când simt că sunt în impas,
am un sentiment de satisfacție când găsesc o soluție.
Îmi place. Următorul cadru.
FĂLCI (1975)
- Ai văzut ? - Da.
Când Steven lucra la "Fălci", se scria în "L.A. Times"
că e o nebunie și că va fi un eșec total.
Filmările au început pe 2 mai. Pe 3 mai, când m-au angajat pe mine,
nu aveau nici rechinul, nici scenariul, nici actorii.
Nu am avut niciodată un scenariu fix.
Îl rescriam cu 12 ore înainte să filmăm partea respectivă.
Pentru un regizor, e stresant
să nu știe dacă va avea ce scenariu să le dea actorilor a doua zi.
Nu putem filma acum. Stați puțin.
E a doua zi pe mare. Mai am 54 de zile.
Dacă reușesc să supraviețuiesc, voi fi învățat multe,
pentru că acum nu pot să vă spun
decât că pe mare filmezi de două ori mai încet decât pe uscat.
Studioul nu mai turnase niciodată un film pe mare.
Se lucra fie pe un lac, fie într-un bazin din studio.
Foloseau bărci în miniatură... Totul era foarte ușor.
Nu era nevoie să te uzi.
Dar Steven a spus: "Eu voi filma pe ocean."
Sunetul !
Era un thriller, dar cu niște oameni obișnuiți,
care trebuie să se lupte cu ceva
ce nu putem înțelege și nu știm cum să-l abordăm.
E nevoie de autenticitate, pe care nu o puteam recrea
filmând în fundul studiourilor Universal din Hollywood.
Pentru mine, nu exista altă soluție. Trebuia să filmăm pe ocean.
Credeam că va fi floare la ureche,
dar nu știam nimic despre flux și curenți.
Nu știam că vântul provoacă valuri,
că cerul schimbă culoarea apei
și că nu-ți ies lucrurile.
Era un coșmar, dezastrele veneau unul după altul.
Nu credeam că-l vom mai termina. Mă gândeam că mă vor concedia.
Eram izolați în mijlocul oceanului, la 20 de kilometri de țărm.
Zi de zi, tehnologia prevala față de artă.
Trăgeam un cadru, era și artă,
dar nu puteai identifica partea artistică din cauza efortului.
Sunt complet singur în efortul de a vizualiza mental întreaga poveste.
Nimeni nu mă poate ajuta cu asta.
Înainte să o văd eu înainte să filmez. La "Fălci" a fost stresant,
pentru că nu reușeam să văd povestea.
Înainte de a începe lucrul la "Fălci", l-am cunoscut pe Henry Hathaway.
Era un tip dur ca regizor. El mi-a spus:
"Vor fi momente când te vei duce pe platou"
"fără să ai habar ce naiba faci."
"Toți trecem prin asta. Orice ar fi, să ții secretul acesta."
"Nu lăsa să se vadă că nu ești sigur pe tine."
"Ascunde-le tuturor acest lucru, altfel, vei pierde respectul lor."
Marker !
Luminile.
Acțiune, Roy ! Încet...
Pot și încet.
Ar trebui să cobori tu să arunci chestia asta.
Și jos !
Totul mergea dezastruos.
Când am testat rechinul prima oară, s-a scufundat.
Ieșea din apă și făcea așa...
Știam că dura trei-patru săptămâni să reconstruiască rechinul,
așa că trebuia să găsim altă idee,
să dăm doar impresia că rechinul e aproape, dar fara să se vadă.
Aruncă-le după el !
Butoaiele alea au fost mană cerească,
pentru că nu mai era nevoie să arătăm rechinul.
Ceea ce nu se vede e mai înfricoșător decât ceea ce se vede,
iar în scenariu rechinul apărea tot timpul.
Rechin aici, rechin dincolo, rechin peste tot.
Dar în film, rechinul nu prea apare.
Dacă rechinul apărea în imagini,
probabil că efectul psihologic era foarte diferit.
Când auzi bubuitul acela, deja ai fost condiționat
să crezi că rechinul este aproape.
Când rechinul e departe, sunetul e foarte slab.
Când urmează ca rechinul să atace, sunetul e puternic, pare aproape.
Putem anunța prezența rechinului
prin felul în care folosim aceste câteva note.
Te cuprinde anxietatea fara a vedea vreun rechin.
Dar te face să tremuri de frică.
Charlie, crede-mă ! Nu te uita înapoi !
Înoată, Charlie, înoată !
Bum, bum. Bum, bum, bum...
Bum, bum, bum...
Bravo ! Hai aici, Charlie ! Bravo !
E o metodă perfectă de a crea suspans,
o tehnică pentru care orice regizor ar ucide.
Știam că e ca și cum i-aș aplica un electroșoc publicului
de fiecare dată când se întâmpla ceva neașteptat.
Ca și Hitchcock, știe cum să te facă să te lipești de scaun.
Nu-ți arată ceea ce vrei tu să vezi,
apoi aruncă bomba exact când vrea el.
Îi place să tortureze publicul.
L-a văzut vreun psiholog ?
POLTERGEIST (1982)
O secundă, două secunde,
trei secunde, patru secunde...
Când eram mic, mă speriam de orice. De absolut orice.
O secundă, două secunde, trei...
În fața ferestrei mele era un copac care mi se părea înspăimântător.
O secundă ! Două secunde !
Mi-era atât de teamă, încât trebuia să scap cumva de ea.
Și cine ar fi fost mai potrivit ca să scap de propriile temeri
decât cele trei surori ale mele ?
Ne închidea în dulap cu un craniu,
pe care-l acoperise cu picături de ceară de toate culorile,
ca să pară sânge.
Le legam la ochi, pe rând, și le ducea la dulap.
Apoi, împingeam cu toată forța, să blochez ușa.
Ele se dezlegau la ochi, iar eu stăteam și ascultam cum țipa.
Acum, când povestesc...
Voiam să spun că-mi pare rău, dar mie tot mi se pare grozav.
Nu-mi pare rău. Era distractiv !
La început, ne speria doar pe noi, dar acum, prin filmele lui,
reușește să bage spaima în toată lumea.
Blockbusterul verii este "Fălci",
o poveste despre un rechin ucigaș.
Premiera a avut loc la momentul potrivit pentru un efect puternic,
în perioada vacanței, iar cei care au văzut filmul
au acum impresia că văd rechini când se apropie de apă.
Îmi aduc aminte seara premierei. Eram cu Steven.
Mi-a spus să mergem să vedem cozile.
Și, când treceam pe lângă cozile din Westwood,
i-am spus: "Asta va fi o schimbare majoră."
Eram cu el în mașină. Era foarte agitat, dar încântat.
Mașina a virat, iar coada la casă continua și după colț.
Mașina era înainte, iar coada se tot întindea,
iar el era copleșit.
A fost un succes imediat.
Aveai senzația că mașina s-a umplut de baloane.
Viața lui s-a schimbat în acele câteva momente.
Și avea în jur de 25 de ani.
"Fălci" a avut un buget triplu față de cel alocat
și a durat de două ori și jumătate mai mult.
Am finalizat filmul în 159 de zile.
Inițial, termenul era de 55 de zile.
Eu, în orgoliul meu, chiar credeam că-l pot face în 55 de zile.
Steven a zguduit Hollywoodul din temelii.
"Fălci" a avut încasări mai mari decât orice alt film de până atunci.
Acest succes mi-a schimbat viața. M-a consacrat
și mi-a dat șansa de a putea alege ce filme vreau să regizez.
"Fălci" a fost biletul de trecere spre viitorul meu.
Acum, vreau să vă prezint un regizor
care a zguduit din temelii lumea filmului.
Sunteți nerăbdători, nu ? Toată lumea îl adoră.
Să-i urăm bun venit dlui Steven Spielberg !
Când a început să te intereseze cinematografia ?
Încă de când eram un puști, pe la 13 ani.
- Da, încă de atunci? - Da, foarte devreme.
Nu o luam în serios. Așa cum alții pictează
sau altora le place să conducă mașinuțe,
mie îmi plăcea să fac filme.
Nu-mi dădeam seama că exista deja o tradiție de 50 de ani.
Locuiam în Phoenix, Arizona,
unde poți să asculți cactușii cum cresc, dacă nu ai altceva de făcut.
Am luat o cameră de filmat și am început să învăț bazele.
Era o ocupație, o distracție pentru mine.
Îmi doream să am o copilărie perfectă,
ca în visul american zugrăvit de Norman Rockwell.
Tatăl meu era informatician. A făcut parte din echipa
care a inventat prima mașină de procesat date comercială,
la RCA, În 1950.
Așa că tata era foarte căutat, se muta de la o firmă la alta.
Ne mutam tot timpul, ca familiile de militari.
Dar mare parte a copilăriei mi-am petrecut-o în Phoenix, Arizona.
Tatăl meu se încadra în tipologia americanului muncitor.
Lucra și șase zile pe săptămână și venea mereu târziu.
Din cauza carierei, stătea mult timp departe de familie.
Mama era un fel de Peter Pan. Era ca o soră, nu ca un părinte,
pentru că ne era cea mai bună prietenă, nu doar ne îngrijea pur și simplu.
Dădea și ea de bucluc, la fel ca noi.
Pentru Steve, imaginea familiei ideale era "Father Knows Best" (tata știe mai bine),
dar noi nu eram o familie obișnuită.
Noi eram un fel de boemi crescuți în suburbie.
Într-o zi, m-am dus la un magazin de animale
și am văzut o maimuță într-o cușcă, stând în poziție fetală.
Vânzătorul mi-a spus că maimuța e pe moarte.
Fusese luată de lângă mama ei și era deprimată.
Și m-am dus acasă cu o cușcă mare pe bancheta din spate a Jeepului,
în care aveam o maimuță.
Îmi aduc aminte ce șocați au fost copiii.
S-au speriat rău. Iar Steve a spus:
"Într-o casă normală, copiii întreabă dacă-și pot lua o maimuță"
"iar mama îi întreabă dacă au înnebunit."
Când mă aud povestind ce făceam,
mă gândesc că eram nebună.
- Dv. ați zis că e nebună ? - Îmi plăcea maimuța.
În copilărie, îmi petreceam mult timp vizionând filme,
ascultând coloane sonore sau privind norii pur și simplu.
Tata se lua mereu de mine. Nu-i plăceau mediile mele de 7.
Dar pe mine nu mă prea atrăgea școala.
Steve era un copil precaut, nesigur pe el
și, într-o anumită măsură, ezitant.
Nu era ca ceilalți copii din cartier.
Nu era un copil sportiv, iar ceilalți se luau de el.
I-a fost greu.
Cele mai multe temeri mi le inoculasem singur.
Problema venea dinăuntrul meu, de la felul în care mă vedeam eu.
În copilărie, nu aveam prea mult respect de sine.
Eram un băiat singuratic.
Cred că așa se explică de ce a simțit că trebuie să facă film.
Nu era doar un mod de exprimare, ci și o evadare,
un mijloc de a se apropia de persoane de care altfel nu putea,
de a discuta cu fete cu care altfel nu putea
sau de a-și găsi, pur și simplu, un rost.
Camera era stiloul meu. Îmi scriam poveștile prin obiectiv,
iar când spuneam "acțiune" și "stop", preluam controlul vieții mele.
FIGHTER SQUAD (1961)
ÎN REGIA LUI STEVEN SPIELBERG
Mi-au plăcut filmele precum "Iwo Jima",
"The Flying Tigers", "Battleground", pe care le vedeam la televizor
și le vizionam la nesfârșit.
Au avut o mare influență asupra mea.
Primele mele filme erau povești despre al Doilea Război Mondial.
Era un aeroport cu câteva avioane din război, care stăteau acolo degeaba.
Filmam un prieten care ținea mâna pe manșă
și inseram imagini reale, din război, pe 8mm.
Multe sunt filmate de John Ford.
Și așa am făcut un film care părea a fi de mare valoare artistică,
pentru că așa și era, cu imagini reale.
Când te uiți la filmele acelea,
observi capacitatea lui de a spune o poveste fara cuvinte.
Era spectaculos modul în care folosea efecte speciale primitive.
Când erau niște Împușcături, folosea mici balansoare.
Actorii călcau pe ele când fugeau,
iar praful era aruncat în aer,
dând impresia că erau împușcați.
Făcea tot felul de lucruri care ți se păreau logice în context.
Filmele aveau ceva caracteristic
și, deși era pe film de 8mm,
era vocea aceluiași regizor.
Nu știam dacă voi face carieră
sau unde aveam să ajung.
Știam doar că îmi umplu timpul
și că aveam niște satisfacții extraordinare.
Iar în clipa în care terminam un film, voiam să încep altul,
pentru că mă simțeam bine în pielea mea când făceam filme.
Când aveam prea mult timp liber,
începeam să aud iar toate șoaptele alea înspăimântătoare.
Nu mi-era bine deloc în perioadele dintre proiecte.
Se spune că, în tinerețe,
Steven era un fel de fantomă de la operă,
care bântuia studiourile Universal.
Făcea el într-un fel sau altul ca să ajungă pe platou.
M-am urcat în autobuzul pentru vizitatori și am făcut o plimbare.
La un moment dat, se face o pauză de mers la toaletă,
dar eu am rămas la toaletă.
Am așteptat și am ieșit abia când s-a făcut liniște totală.
Autobuzul plecase, iar eu eram pe platou.
Se zvonea că a urcat în turn, și-a luat un birou la etajul al șaselea
și nu l-a mai deranjat nimeni timp de șase luni.
Se spune că a cerut un birou și un telefon
și și-a trecut numele pe ușă.
Eu nu cred povestea asta,
dar, cum spuneau în "Omul care l-a ucis pe Liberty Valance",
"când legenda e mai interesantă decât adevărul, publică legenda".
Odată, s-a furișat pe platoul lui Alfred Hitchcock
și l-a urmărit în timp ce regiza, până a fost prins și rugat să plece.
Steve învăța permanent,
le punea întrebări încontinuu
tuturor celor din domeniu: cameramanilor, editorilor...
Era într-un continuu proces de învățare.
Am încercat să intru la Academia de Film de la USC,
dar aveam medii prea mici.
Am susținut și un interviu la ei,
dar m-au respins chiar și atunci, așa că școala mea a fost Universal.
Steven avea un scop bine definit.
Nu a pierdut din vedere faptul că, pentru el, la început,
publicul nu era format din spectatori.
Directorii studioului erau publicul lui.
Și a știut să facă un film care să-i convingă pe directori
că are talentul necesar pentru a fi regizor, că este capabil.
Am urmărit filmul acesta și mi-a plăcut mult.
Eram convins că nu era un tânăr regizor oarecare.
Sid Sheinberg, care era președintele Televiziunii Universal atunci,
a spus: "Am văzut filmul tău și e foarte bine realizat."
"Îți ofer un contract pe șapte ani, să regizezi la televiziunea Universal."
Mi-a spus: "Dacă semnezi cu noi,"
"eu te voi susține și după un eșec, la fel ca după un succes."
Și s-a ținut de cuvânt.
Așa a început cea mai importantă relație
pe care aș fi putut să mi-o fac în acest domeniu.
Steven era cunoscut ca fiind un prinț neîncoronat.
Era evident că va avea succes.
La 20 de ani, el lucra cu Joan Crawford.
E o experiență din care ai multe de învățat.
Joan Crawford a fost prima membră a Sindicatului Actorilor
cu care am lucrat în viața mea.
Vreau să văd ceva !
Copaci, beton, clădiri,
iarbă, avioane, culoare !
Cassavetes spunea că, dacă vrei să fii un cineast adevărat,
nu trebuie să-ți fie frică de nimic, iar Steven exact așa era.
Lucra cu Joan Crawford zi de zi, trebuia să filmeze,
să respecte termenele și să iasă bine, adică să aibă o viziune.
Cadrele trebuie să aibă o perspectivă.
Dar, când s-a difuzat "Night Gallery",
au existat multe critici, pentru că eu eram nou,
cel mai tânăr regizor căruia i se oferise un contract vreodată.
Iar producătorii nu voiau să mă angajeze.
Am fost tratat cu ostilitate, a trebuit să le dovedesc tuturor ce pot.
Considerau că a fost o nebunie din partea lui Sheinberg.
Dacă el mă susținea, n-avea decât să-mi găsească de lucru.
Eu îmi dorisem să regizez. Și apare Steven, care e un puștan.
L-am invidiat imediat.
Steven intră într-o încăpere, se uită puțin împrejur și spune:
"Aici. Aici. Mută aia aici. Vreau o cameră pe 25mm aici."
"Puneți-o așa. Orientați-o în față. Mutați-o. O siluetă, aici."
"Trei duble. De ajuns. Mulțumesc." Era incredibil.
Steven avea un mecanism în creier
care traducea automat cuvintele în imagini,
aproape fără ca el să fie conștient de acest proces.
Era o "voce vizuală" unică,
pe care nu numai că trebuia să o asculți,
ci și să-i dai mână liberă.
DUEL PE AUTOSTRADĂ (1971)
Toate filmele mele de la început aveau tema victimei urmărite
atât de forțe ale naturii, cât și de dușmani,
care trebuie să facă față pentru a supraviețui.
Totul venea din nesiguranța pe care am simțit-o în copilărie,
care s-a reflectat în filmele mele.
Ceilalți copii se luau mereu de mine,
iar "Duel pe autostradă" era viața mea în curtea școlii.
Camionul era bătăușul, iar mașina eram eu.
Eram la Francis Coppola
în seara când a apărut "Duel pe autostradă".
Am plecat pe furiș de la petrecere.
"Vreau să văd ce a făcut puștiul", am zis.
Nu știam ce să cred despre Steven.
"Știe ce face, e bine, dar este tipic stilului Hollywood-ului."
Văzusem "Amblin", mi s-a părut bun, dar prea bine finisat.
Era realizat ca la carte, iar noi, restul,
eram mai neciopliți, mai nebuni, nu făceam filme așa de studiate.
M-am gândit să văd 30 de minute din el, să văd ce a făcut.
Până la urmă, l-am urmărit pe tot,
m-am dus la Francis și i-am spus că tipul e extraordinar.
"Trebuie neapărat să vezi filmul."
Din prima clipă, a fost evident
că nimeni nu mișca o cameră ca Steven Spielberg.
Alți regizori aveau un simț al spațiului extraordinar,
ca Orson Welles și alții, care înțelegeau compoziția.
Dar felul în care camera lui Spielberg se mișca într-un cadru
și ajungea în altă parte, schimbând total sau intensificând
sentimentul indus de acea scenă, era un talent înnăscut.
Nu se știe de unde venea acest talent, dar era o tehnică proprie lui.
"Duel pe autostradă" e o producție cu o temă foarte interesantă,
amenințarea necunoscută.
Oricui i s-a întâmplat să-i apară în față un idiot, de nicăieri.
Atunci, îți vine să accelerezi și să te duci să-i faci ceva.
El a preluat această idee și a transformat-o într-o parabolă.
Când ABC a văzut "Duel pe autostradă", au fost foarte încântați.
Dar, la sfârșit, camionul nu a explodat,
nu s-a terminat cu o demonstrație pirotehnică.
George Eckstein mi-a spus
că celor din conducere nu le-a plăcut deloc acest lucru,
așa că ne-au cerut să refacem scena cu explozia camionului.
Iar eu am refuzat.
Camionul acela sfârșește în agonie.
L-am făcut să moară lent:
uleiul se scurge de pe volan ca niște picături de sânge,
roata se învârte tot mai încet, până se oprește,
Ventilatorul încă merge, dar camionul e pe moarte.
Prezint moartea camionului, și asta vrea publicul să vadă,
cum plătește acel element criminal pentru ceea ce i-a făcut acelui om.
Am refuzat să fac camionul să explodeze.
Pentru Steven, micul ecran era o pânză interesantă,
pe care picta foarte bine,
dar știa că nu este o pânză destul de mare pentru el.
DRUMUL SPRE SUGARLAND
E un regizor care știe cât de importantă este cinematografia,
iar stilul de regie al lui Steven în "Drumul spre Sugarland" era inedit,
pentru că totul s-a filmat pe teren.
Jumătate din acțiune se petrece într-o mașină de poliție.
De aici dificultatea de a menține interesul
prin unghiuri și alte elemente.
Văd multe lumini !
Pentru mine, regia ține mult de camere, de aceea lucrez mult la asta.
Trebuie să pregătesc scena, să așez actorii,
să coordonez mișcarea,
să includ camera în coregrafie, să hotărăsc când rămâne pe loc,
cum se mișcă și care este compoziția.
De aceea, sunt mereu atent la cameră. Îmi aleg chiar și lentilele.
Punctul lui forte constă în capacitatea
de a spune o poveste prin imagini, instinctiv.
Uneori, vizionez filmele lui la televizor fără sunet,
doar ca să văd imaginile.
Pauline Kael, unul dintre cei mai marcanți critici de film,
a scris în "The New Yorker" că Steven Spielberg a avut
unul dintre debuturile formidabile din istoria filmului.
L-a comparat cu Howard Hawks
pentru naturalețea cu care abordează acest mijloc de comunicare.
Kael a văzut în Spielberg un om cu un adevărat simț cinematografie,
dar a spus și că nu este sigură că acest simț e de o mare profunzime.
Nu a văzut în el un artist așa de promițător ca Martin Scorsese.
În schimb, a intuit nașterea unei noi generații la Hollywood.
Martin Scorsese, regizorul filmului "Crimele din Mica Italie".
Brian De Palma, gălăgios ca întotdeauna.
George și Marcia Lucas.
Și Steven. Aranjează camera, bravo !
În a doua jumătate a anilor '60,
a avut loc o schimbare majoră în sistemul de la Hollywood.
Se adresau unei lumi total diferite, dar exista și o nouă libertate.
Și-au deschis ușile pentru tinerii regizori
cu idei nebunești, originale.
Era ca și cum apăream neinvitați la o petrecere.
Lumea pleca, noi veneam.
Făcuserăm o obsesie pentru filme,
dar nu ne gândeam la asta ca la o carieră.
Nu credeam că vom câștiga bani din asta.
Erau George și Francis, apoi, eram Marty și cu mine,
apoi, mai era Steven.
Eram diferiți, dar nu mai e nevoie să spun
că ne bucuram să fim împreună.
Când ne reuneam, eram ca o frăție a regizorilor.
George, pornește camera de pe masă !
Eu voi trimite o bilă spre ea,
iar tu o ridici în ultima clipă.
Când am intrat în grupul răsfățaților de la Hollywood, cum am fost numiți,
a fost prima oară când am simțit că mă integrez undeva.
Am fost foarte norocoși să contribuim la perioada aceea.
Toată cultura mergea în același sens.
Cineaștii, artiștii, muzicienii...
A fost o perioadă extraordinar de productivă.
Iat-o pe Amy Irving în mașină !
Brian De Palma ne-a făcut cunoștință când ea lucra la "Carrie".
Au început să se întâlnească.
Erau împreună, apoi, despărțiți, după care se împăcau iar...
- Amy, pe jumătate îmbrăcată. - Cos, ca de obicei.
Da, îi coase pantalonii lui Steven,
care se pregătește pentru ziua cea mare.
Bobârnac !
Steven era un tocilar.
Sunt stăpânul lumii !
Era un tocilar adorabil, dar tot tocilar.
Nu-l interesau nici sportul, nici drogurile, nici rock'n-rollul,
dar era pasionat și plin de entuziasm.
Îi plăcea să vorbească despre film. Entuziasmul lui era contagios.
Steven a fost primul care a avut telefon în mașină.
Sună.
Ne plimbam amândoi și sunam o fată,
i propuneam să ne întâlnim, ea accepta,
iar noi deja parcaserăm în fața casei ei.
Acum probabil că pare o prostie,
dar pe vremea aceea era un miracol.
Te distrai cu el.
Sunt Julia Child, chef din Franța.
Astăzi, tăiem curcanul pentru Ziua Recunoștinței.
Toți ne luptam cu primele noastre tentative nereușite
de a ne face intrarea la Hollywood,
dar Steven muncea încontinuu.
Steven a fost mereu omul studioului în gândirea lui,
iar metodologia lui mergea în direcția aceea
și a devenit un adevărat maestru.
A fost foarte norocos, pentru că genul de film care-i plăcea lui
era și genul de film apreciat de public.
Suntem în bucătăria familiei Scorsese și vom difuza "Hell's Angels".
Toți gravitam unul spre celălalt.
Elementul unic care ne reunea
era obsesia nebunească pentru film.
Ne consultam între noi
și ne împărtășeam părerile sincere despre filmele celorlalți.
Așa era relația dintre noi, dar tot eram competitivi.
"Vino să vezi filmul meu. Stai jos."
"Aici e sunetul cel mai bun." Și încercai să-i impresionezi.
Toți încercam să ne autodepășim, ca să-i impresionăm pe ceilalți,
pentru că Marty făcuse un anumit film, Francis, un altul...
Ei erau ca un juriu.
Filmul era analizat și sperai să auzi o părere sinceră...
Bine, poate nu foarte sinceră.
Când George ne-a arătat "Războiul stelelor" pentru prima oară,
încă nu avea efecte speciale.
Erau doar imagini alb-negru din al Doilea Război Mondial,
combinate cu imagini color, filmate pe ecran albastru,
iar el ni l-a arătat așa și se aștepta să înțelegem cum va fi filmul.
Era ca un film pentru copii.
Nu părea un film pe care prietenii mei să-l considere de valoare.
Steven a fost singurul care s-a arătat încântat
și a spus că va fi un succes colosal.
George era convins că va fi un eșec.
Era deprimat. După film, ne-am dus la un restaurant chinezesc,
iar Brian s-a ridicat și a început să strige:
"Ce e asta ? Nu înțeleg povestea. Cine sunt oamenii ăștia ?"
"Cine e tipul ăla păros ? De unde au venit ?"
"Unde e contextul ? Mă scoate din minți !"
Brian l-a criticat rău pe George, care nu zicea nimic.
Era roșu la față. Cred că-i venea să-l omoare.
Dar critica asta a avut un rezultat formidabil.
Practic, Brian i-a spus:
"Ai nevoie de o introducere, ca în filmele vechi."
"Să ruleze un text pe ecran,"
"care să ne explice la ce naiba ne uităm,"
"de ce am venit la film și care e povestea."
"Spune-ne despre ce lume e vorba, ca să ne putem bucura de film."
Și așa a apărut faimosul prolog.
Steven a venit să mă viziteze când lucram la "Scarface".
I-am dat una dintre camere,
să-i filmeze pe columbieni urcând scara.
Salută-l pe micul meu prieten !
Câteva săptămâni, am filmat doar oameni care se împușcau.
Toți aveam respect pentru munca celorlalți
și încercam să ne ajutăm reciproc
când observam detalii care puteau fi îmbunătățite.
Acum întorc camera spre noul regizor al zilei, Brian...
E cea mai slabă panoramare pe care am văzut-o vreodată !
Mă filmează pe un întuneric total. Cum ai vrea să vezi ceva ?
Era un fenomen asemănător cu cel din Paris, din anii '20.
Se reunesc niște oameni, toți mai săriți de pe fix,
niște oameni controversați, care duc aceeași luptă.
Mai târziu, te întrebi cum a fost posibil
ca întregul grup să aibă succes, să ajungă să domine cinematografia.
Cum e posibil ? Eram doar o gașcă de tineri nebuni.
Cred că a contribuit mult dragostea noastră pentru film
și obsesia de a face filme prin orice metode.
ÎNTÂLNIRE DE GRADUL TREI (1977)
Dumnezeule !
Când vizionezi filmele lui Steven, ai impresia că asiști
Ia ceva misterios, poetic, care nu poate fi descris prin cuvinte,
în timp ce te bucuri de plăceri simple,
precum senzația de teamă sau de uimire.
Mă influențase mult cât de departe dusese Stanley Kubrick
"Odiseea spațială 2001" în lumea artei expresioniste.
Eu voiam să duc "Întâlnire de gradul trei" și mai departe.
Îmi doream ca publicul să se uite și să spună: "Văd extratereștri."
Dar nu eram sigur că va merge.
Era foarte riscant.
Efectele din "Întâlnire de gradul trei" erau o premieră.
Filma oamenii cu o cameră cu funcție de control al mișcării,
care o face să se miște, să se încline, orice vrei tu.
Totul e înregistrat pe o casetă,
iar apoi, când Doug Trumbull, directorul tehnic de efecte speciale,
se duce în biroul de postproducție,
el poate reproduce exact acea mișcare a camerei.
Când combinai cele două imagini, ieșea perfect,
și așa s-au obținut, pentru prima dată, efecte speciale mecanice.
Înainte, trebuia să stai acolo liniștit,
pentru că, dacă o mișcai, distrugeai tot.
Acum e ceva comun.
Nu ar putea face aceste filme cu efecte speciale
dacă nu le-ar fi încercat înainte Steven și Doug.
Pentru Steven, miza era uriașă la "Întâlnire de gradul trei".
Columbia Pictures era în pragul falimentului
și au mizat totul pe filmul acesta.
Și bancherii, și Hollywood-ul erau cu ochii pe el.
Trebuia să demonstreze că "Fălci" nu fusese doar o întâmplare.
Steven avea, așadar, o responsabilitate uriașă,
dar trebuia să-și și respecte principiile,
altfel, n-ar fi ieșit un film bun, și a reușit.
Indiferent de urmări, el a făcut filmul pe care visa să îl facă.
Când eram mic, tata m-a dus să văd Perseidele, o ploaie de meteori,
și mi-a prezentat cerul, locul unde au loc minuni de nedescris.
Pentru că, pentru mine, a fost o experiență foarte frumoasă,
parcă cerul îmi promitea că, dacă va exista o întâlnire
între civilizația noastră și una extraterestră,
aceasta ar fi inofensivă și constructivă.
Ar fi ca o conversație.
Când vin acești extratereștri,
nu știu cum pot vorbi, ce înțeleg sau ce pot vedea.
Steven a avut ideea ca ei să comunice prin sunete și lumină.
Inițial, mă gândeam că matematica ar fi limbajul comun
al speciilor intergalactice,
dar mi-am dat seama că ar fi mai emoționant
dacă mijlocul de comunicare ar fi muzica.
Nu caut intenționat filme care să aibă o semnificație spirituală.
Concepțiile mele spirituale se reflectă în ceea ce fac,
așa că subconștientul meu face singura alegere care este importantă,
iar eu găsesc proiecte care conțin un sistem de credințe
care depășește înțelegerea noastră.
"Întâlnire de gradul trei" a fost o afirmație personală
mult mai clară decât cele două filme anterioare.
El a scris scenariul. Pentru Steven, avea o mare însemnătate.
La originea lui este un film
realizat de mine la 17 ani după un scenariu propriu.
FIRELIGHT (1964)
Era vorba despre primul contact al omenirii cu OZN-urile.
Pentru filmul acela, chiar creasem niște OZN-uri.
Vedeam multe filme și aveam în memorie un întreg catalog
cu lucrurile pe care le văzusem.
Vizionând filme realizate cu efecte speciale,
găseam soluții la orice.
A trăit cu ideea filmului "Întâlnire de gradul trei" încă din copilărie.
Avea o viziune concretă
în ce privește senzația pe care trebuia să o provoace acest film.
Steven nu vrea să realizeze filme personale minore.
El vrea filme personale majore.
Nu e bine.
Mă identificam cu obsesia cu care se lupta Richard Dreyfuss.
Eu eram Neary în filmul acela.
Ceva anume îl determină să urmărească un lucru
despre care el crede că-i va oferi un răspuns catartic.
A trebuit să străbată haosul pentru a ajunge să înțeleagă.
Era un artist care încerca să atingă profunzimile imaginației sale.
"Întâlnire de gradul trei" este filmul cu cea mai puternică
amprentă personală pe care îl făcusem eu până atunci,
pentru că era și despre destrămarea unei familii.
Când ne-am mutat în California, din Arizona, îmi aduc aminte
că simțeam că părinții mei au probleme.
Într-o zi, tata a izbucnit în plâns. Nu-l mai văzusem niciodată plângând.
Stăteam în bucătărie și eram șocat să văd că tatăl meu nu era bărbat.
Plângea ca un copil.
Și am început să țip la el cât de tare puteam: "Plângăciosule !"
Am țipat la el: "Plângăciosule !" Până m-au scos din bucătărie.
Roy, promite-mi că vei pleca ! Te rog !
Plângăciosule ! Plângăciosule !
Pleacă ! Afară !
Terminați...
- Plângăciosule ! - Liniște !
Dintr-o persoană veselă, care se bucura de viață,
mama a căzut pradă disperării și unei tristeți profunde.
Mama se ducea în sufragerie, cânta o arie de Schumann și plângea.
Plângea până nu mai putea nici să citească notele.
Mă așezam lângă ea, o luam de mână, vorbeam cu ea, iar ea îmi spunea
că se simte singură și tristă.
Și eu trăiam aceeași stare.
Nu știam decât că tata era împlinit, iar noi nu ne simțeam așa.
Când mama ne-a anunțat că se despart, nu știam detaliile.
Nu știam de ce se despart,
mult timp nu am știut, dar nici nu-mi doream.
M-am îndrăgostit de altcineva.
Mă îndrăgostisem nebunește de Bernie Adler.
Acum mă întreb cum am putut să fac așa ceva.
Dar atunci nu-mi păsa decât de faptul că mă simțeam nefericită.
Bernie fusese cel mai bun prieten al tatei.
Eram deja obișnuiți cu el. Era ca un unchi.
Nu le-am spus copiilor că ea a divorțat de mine,
i-am lăsat să creadă contrariul.
De ce?
Ca să o protejez, pentru că ea era fragilă. Este și acum.
M-am gândit că eu aș suferi mai puțin. Incă o iubeam.
Tata și tatăl meu vitreg erau cei mai buni prieteni.
Mama s-a căsătorit cu prietenul tatei.
Dacă privești situația în ansamblu, nu e în regulă deloc.
Abia când am mai crescut am înțeles cât de greu i-a fost tatei
și mi-a fost foarte milă de el.
Steve era convins că tata ne-a părăsit.
Așa că, timp de câțiva ani, l-am respins pe tata.
Steve îl învinovățea pe el pentru destrămarea relației.
A fost cea mai urâtă perioadă din viața mea.
Nu i-am spus niciodată tatei că sunt supărat pe el, nu ne-am certat.
Dar ne-am înstrăinat, și nu din cauza lui, ci a mea.
El căuta să se apropie de mine.
M-am adâncit în muncă,
la fel cum îl văzusem pe tata în toți anii când venea târziu acasă
și lucra în weekenduri, când stăteam în Phoenix.
Am devenit copia lui, dependent de muncă.
Și am pierdut legătura cu el.
Și așa a fost timp de 15 ani.
Am citit despre tine. Ai făcut patru filme.
Atât, doar patru filme.
Nu ești Alfred Hitchcock, care are peste 50, nici John Ford...
Îți vine să crezi că ai regizat patru filme, și deja ești o celebritate ?
Dacă-mi vine să cred ?
Da, îmi vine să cred că am regizat doar patru filme,
deși am impresia că regizez de mult mai mult timp.
Și-a făcut o intrare spectaculoasă.
Felul în care "Fălci" a intrat în conștiința oamenilor e spectaculos.
"Întâlnire de gradul trei" era de zece ori mai spectaculos.
Dar Steven era într-un proces de inventare ca regizor.
Nu cred că știa nici el unde îl va duce acest drum.
Probabil se întreba, ca oricine la vârsta aceea,
dacă era într-adevăr atât de bun pe cât se credea.
Și s-a dovedit că era.
Dupa "Fălci" și "Întâlnire de gradul trei", ce mai poți face ?
Ștacheta e ridicată la un anumit nivel. Ce faci pe urmă ?
Te pregătești și te autodepășești din nou.
E.T. EXTRATERESTRUL (1982)
Inițial, în E.T. nu apărea un extraterestru.
Era despre urmările unui divorț asupra copilăriei,
despre faptul că e o traumă pentru copii.
- Cămașa tatei... - Da.
Mai ții minte când ne ducea la meciuri
sau la film și ne băteam cu floricele ?
Tema centrală a filmului
e despre cum poți alina un copil care se simte singur.
Eu, om. Băiat. Elliott.
Era nevoie de ceva extraordinar pentru a-l alina pe Elliott
după ce și-a pierdut tatăl.
Era nevoie de un lucru incredibil,
prietenia pe care o leagă cu un extraterestru.
Steven, ca cineast, poate crea scenarii nepământești,
aproape imposibile,
dar în mediul Suburban, cu oameni obișnuiți,
dându-ți posibilitatea să intri în altă lume, în spațiu,
într-o lume extraterestră, neverosimilă,
pentru că are la bază ființe umane și poveștile lor.
E o ființă din spațiu și îl ducem la nava lui spațială.
- Nu poate să se teleporteze ? - Suntem în lumea reală, Greg.
"E.T." era povestea unor americani din suburbie,
acesta fiind mediul în care am crescut eu.
Filmele pe care le-am făcut în anii '70 și '80
erau o reflexie a lucrurilor familiare mie.
Suburbia era religia mea, cu reuniunile de familie,
unde nimeni nu divorțează și nimeni nu e nemulțumit de ceilalți.
Desigur, e o imagine falsă.
- Poate doar ți s-a părut. - Nu mi s-a părut!
Poate era un pervers sau un copil desfigurat.
Un copil desfigurat...
- Poate era un elf sau un spiriduș. - Ba nu, respirație de penis !
Eliott ! Stai jos.
Tata m-ar fi crezut.
Poate ar trebui să-l suni, să-i povestești și lui.
Nu pot. E în Mexic, cu Sally.
Unde e Mexicul ?
Mi-am revăzut copilăria prin această familie și prin tinerii actori minunați.
Când lucrează cu copii, Steven creează impresia unui joc.
Te trage înapoi. Tu ține-te de asta.
Nu le vorbește ca unor copii mici,
ci reușește să comunice cu ei,
le transmite direct ce vrea.
Deodată, se întoarce spre tine și deschide ochii.
Fă așa, strigă cu bucurie la E.T.
Repeta replica asta cu entuziasm: "Vin ?"
Respiră, respiră, respiră !
- Cu entuziasm. - Asta înseamnă că vin ?
Nu, cu și mai mult entuziasm.
Asta înseamnă că vin ?
Mai bucuros. Asta înseamnă că vin ?!
Asta înseamnă că vin ?!
Da!
Trebuia să le fie și tată, și prieten,
dar, în primul rând, el îi observa,
iar asta cred că era distractiv pentru el, îi plăceau copiii.
Trebuie să mă luați în serios. Este Halloweenul.
- Bună, scumpo! - Bună, bunico!
Stai puțin, Drew. Asta e pentru tine. Mărul tău.
Am vrut să filmez "E.T." în ordine cronologică.
Astfel, copiii au un context pentru ziua respectivă de lucru,
pentru că știu că mâine va fi mâine și în scenariu,
iar ziua de ieri a fost ieri și în scenariu.
Copiilor le dă un sentiment de siguranță
să știe că o dată e viața de zi cu zi, apoi, povestea, care e ca în viață.
Acum îi pun aparatul pe piept
și îi vor aplica un șoc, încercând să-l facă să-și revină.
Când îi aplică acest șoc,
se aude foarte tare și te face să plângi și mai rău.
Acum i-l pune pe piept și apasă pe buton.
Și face: "Pac !"
Ești bine ?
Să vedem... Șterge și păpușa. Mulțumesc.
Mulți ani, m-am întrebat de ce a fost atât de îndrăgit acest film
și, într-o zi, mi-am dat seama.
Nu există doi oameni pe pământ care să fie mai diferiți
decât sunt oamenii aceia de creatura extraterestră.
Vino !
Rămâi tu.
Iar dacă Elliott, și mama, și fetița, și omul de știință
au putut cu toții să o îndrăgească și să o înțeleagă
și să lege o prietenie cu această creatură,
atunci, pot face asta oricare doi oameni de pe Pământ.
Cred că acesta era subînțelesul pe care îl transmitea filmul
și care a atins o coardă sensibilă,
pentru că puține filme sunt atât de îndrăgite
și se bucură de apreciere și după 40 de ani.
Era o reprezentare a dorinței
de a depăși granițele și de a se apropia de alți oameni.
Voi fi chiar aici.
Pa!
Pentru un regizor, e foarte dificil să reușești
să faci un copil să interpreteze o secvență dramatică,
pentru că, evident, îl manipulezi într-o anumită măsură.
PRINDE-MĂ! DACĂ POȚI ! (2002)
Dar Steven știa cum să inducă o atmosferă sumbră,
în același timp tratându-i cu grijă, ca pe niște copii.
Copiii din lumea lui Spielberg sunt vulnerabili, nefericiți,
dar sunt în același timp și foarte puternici, adevărați eroi.
IMPERIUL SOARELUI (1987)
Cred că toate filmele mele despre tineri și poveștile lor
sunt despre importanța de a le da acestor copii
șansa de a prelua controlul asupra povestii, asupra vieții lor.
Instinctiv, Steven privește lumea printr-un filtru al inocenței,
așa cum fac copiii, prin natura lor,
așa că aceasta a fost perspectiva din care voia să-și prezinte poveștile.
Foarte interesant mi s-a părut acest titlu:
"Steven Spielberg face filme și câștigă o avere"
"înainte să se fi maturizat."
"El e doar un copil mai mare."
Așa te vezi și tu ? E un comentariu pertinent ?
Cred că da, dar depinde ce înțelegem prin "copil mai mare":
un copil responsabil sau unul iresponsabil.
Eu consider că trebuie să fii responsabil,
dar nu e bine să-ți pierzi sufletul de copil,
pentru că asta te menține tânăr,
conștient de ce este în jur, și te ajută să zâmbești în continuare.
Nu îmi prea dau seama cum este să devii adult.
- Vai... - de...
mine!
După "Fălci" și "Întâlnire de gradul trei",
mă simțeam plin de încredere.
M-am gândit că pot face și o comedie.
Dacă am făcut acele două filme, de ce nu aș putea face orice ?
Am și eu simțul umorului și râd la filmele care au haz.
De ce să nu încerc și o comedie ? Pe atunci, mă simțeam intangibil.
Vă asigur că aici nu va cădea nicio bombă.
Bob Zemeckis și Bob Gale au scris scenariul, care era simplu și clar.
Eu am exagerat și cu umorul, și cu bugetul până la limită.
Pentru mine, era un pretext să arunc în aer o grămadă de lucruri,
încercând să fac publicul să râdă.
Dar, când am făcut "1941", parcă aș fi comis o crimă de război.
Mi-a atras numai critici. Eram devastat.
Aveam un sentiment de eșec, simțeam un gol imens.
Când îmi aminteam de acel film, parcă mi se făcea rău.
Îmi venea să sap o groapă și să mă ascund în ea.
În următorul an, m-am ascuns în multe gropi.
Prietenul meu, George Lucas, mi-a sărit în ajutor.
M-a întrebat ce voi face în continuare.
Steven mi-a spus că-și dorește să facă un film cu James Bond.
George mi-a spus că are un proiect mult mai bun.
E despre un arheolog care caută vestigii cu puteri supranaturale.
Steven a spus: "Îmi place ideea. Hai să-l facem !"
Nu este un erou ca toți ceilalți, cu care suntem obișnuiți.
Nu se transformă, ca prin minune, în eroul visurilor tale.
Dincolo de toate, este o ființă umană.
De aceea a fost Indiana Jones accesibil pentru public.
- Cred că vor să ne ucidă. - Știu, tată !
- Pentru mine, e o experiență nouă. - Mie mi se întâmplă tot timpul.
E un film de aventură, plin de suspans la tot pasul.
E entertainment pur, o evadare din realitate.
Era un film de categoria B, iar filmele de acest gen sunt distractive,
pentru că nu trebuie luate în serios.
Le faci repede, la nimereală,
trișezi ori de câte ori poți, ca să faci economie,
fără să-ți faci griji că nu va fi ca "Lawrence al Arabiei".
INDIANA JONES ȘI CĂUTĂTORII ARCEI PIERDUTE, 1981
Am prezentat proiectul la studiouri, fără să-mi dau seama
că Steven nu avea o reputație bună,
pentru că depășea mereu și bugetul, și termenele.
Așa că toate studiourile ne-au refuzat. Unii chiar mi-au spus
că îl putem face dacă găsesc alt regizor,
pentru că Steven nu-l poate face cu 20 de milioane de dolari.
Steven mi-a spus: "Îți promit că nu te voi trăda."
"Ne vom încadra în 20 de milioane."
După experiența a trei bugete depășite,
am învățat să fiu mai econom, spre marele beneficiu al acestui film.
Voia să demonstreze ceva, dar și să nu mă dezamăgească pe mine.
Nu era vorba de un studio, ci de noi.
Vineri seară. Dacă nu ne iese asta, nu ne iese cadrul.
Dacă nu ne iese cadrul, nu ne iese filmul.
Dacă nu ne iese filmul, am încurcat-o cu toții.
George mi-a spus: "Dacă regizezi acest film, bate palma cu mine acum"
"și promite-mi că, dacă are succes, mai regizezi două."
Și a fost o colaborare extraordinară.
- Tatăl -Ce?
Spre șemineu !
Când vine vorba de Indiana Jones, filmele în sine
au fost mereu mai importante decât oricare aspecte ale lor.
Erau realizate după anumite formule, care le dădeau libertatea
de a face tot felul de lucruri ridicole.
În "Indiana Jones" era o scenă care mi-a plăcut la nebunie,
când Harrison căzuse de pe o stâncă și prietenii lui îl credeau mort
și se uitau în jos,
iar Harrison a urcat înapoi fără pălărie.
Doar căzuse de pe o stâncă, pentru Dumnezeu !
Și o adiere misterioasă aduce pălăria în cadru.
Filmele acestea sunt făcute pentru un anumit public,
pentru cinefili.
Sunt făcute pentru bucuria simplă a divertismentului.
Asta nu înseamnă că nu pot transmite și emoții
sau că nu pot fi și spirituale uneori.
Dar trebuie să îndeplinească rolul de divertisment.
Iar Steven și George au reușit
să folosească motorul cinematografiei pentru a satisface publicul
într-un mod în care nu mulți regizori sau producători au reușit.
În istoria de o sută de ani a filmului,
există un singur regizor
ale cărui filme au avut încasări de un miliard de dolari:
Steven Spielberg.
Steven este probabil cel mai comercial regizor din istoria filmului,
și asta pentru că el înțelege
modul în care limbajul cinematografie provoacă o reacție emoțională.
În mod sigur, faptul că peliculele sale deveneau adevărate fenomene
era pentru Steven o satisfacție extraordinară.
Dar a provocat reacții diverse. Erau și persoane care îl detestau.
Unii îl acuzau că ar distruge cinematografia.
William Goldwin a scris că blockbuster-ul lui
și Steven și George Lucas au distrus Hollywood-ul.
Unii vedeau în Spielberg o forță represivă,
care promova un escapism lipsit de substrat,
care avea să ducă cinematografia în altă direcție.
Iar cu venirea directorilor de marketing în studiouri, în anii '70-'80,
încasările erau scopul principal,
dar eu nu l-aș învinovăți pe Spielberg pentru asta.
Amintiți-vă de prima recenzie a lui Pauline Kael.
Ea spunea că e un mare entertainer,
că intuiește ce își dorește publicul să vadă.
De ce să te scuzi pentru așa ceva ?
Aș vrea să comentezi afirmația unui coleg de-ai tăi, un alt regizor:
"Steven Spielberg nu se poate compara cu Mike Nichols sau Barry Levinson."
"Este nevoie și de entertainment de masă,"
"dar nu trebuie confundat cu arta sau cu operele cinematografice."
Afirmațiile de acest gen mi se par pretențioase,
pentru că e ca și cum ai spune că arta nu poate provoca emoții,
că arta nu are ce căuta pe o bicicletă cu E.T., zburând în jurul Lunii,
că asta nu poate fi artă.
Dacă realizezi filme care au încasări cum au filmele lui,
dacă realizezi lungmetraje ale unor francize
sau filme apreciate de publicul larg,
care sunt prezentate direct drept entertainment de masă,
atunci, stârnești niște bănuieli.
Cum te putem lua în serios ca artist?
Haide, fato, aștept după tine.
Dacă mă tai, te omor.
Căutam să creez o altă opinie despre mine
și, dacă nu mi-aș fi dorit să fac o schimbare, să demonstrez ceva,
nu doar mie însumi, ci întregii lumi,
poate n-aș fi ales să continui cu filmul "Culoarea purpurie".
A fost primul meu film de maturitate,
care aborda o temă substanțială, umanistă.
La 40 de ani, nu mai aveam o viziune așa de optimista asupra vieții.
Știam că acest drum mă va trezi la realitate
și eram dispus să-mi asum asta.
Toată viața mea a trebuit să lupt. Am fost nevoită să mă lupt cu tata,
cu unchii și cu frații mei !
O fată e în primejdie într-o familie de bărbați.
Dar n-am crezut că va trebui să lupt în propria casă !
Îl iubesc pe Harpo, Dumnezeu mi-e martor.
Dar mai bine îl omor decât să-l las să mă bată !
Pentru Steven a fost un act de curaj să ia acest proiect,
pentru că intri pe un teritoriu
unde, dacă greșești, ai putea supăra multă lume.
Voia să prezinte nu numai viziunea afro-americanilor,
ci și o societate matriarhală.
În contextul patriarhatului represiv și al violenței,
cred că voia să se autodepășească într-un mod în care nu o mai făcuse.
Și face un efort,
dar fără a exagera în fața publicului sau față de principiile lui.
Nu mă întreabă niciodată ce simt eu.
Nu mă întreabă nimic despre mine.
Pur și simplu, se urcă peste mine și își face treaba.
Cum adică își face treaba ?
Miss Celie, o spui de parcă te-ar trata ca pe un vas de toaletă.
Eu așa mă simt.
Am provocat nemulțumirea unor critici, cărora nu le-a plăcut
că m-am ferit de povestea de dragoste dintre Shug și Celie,
că scena în care Shug Avery îi arată lui Celie vaginul ei în oglindă,
nu a fost inclusă în film.
Scena aceea ar fi schimbat total caracterul și tonalitatea filmului.
Pur și simplu, nu am mers până la capăt, ca în carte.
Poate o făceam, dacă realizam filmul zece ani mai târziu.
Dar eram timid. Mi-era rușine.
Nu eram omul potrivit pentru asta.
Steven a prezentat povestea scrisă de Alice,
dar abordând-o din punctul lui de vedere.
Nu a avut curajul pe care l-a avut Alice cu cartea.
Cartea a fost apreciată pentru realismul și sinceritatea sa brută,
acestea nefiind calități pentru care era cunoscut Steven.
S-a legat la cap abordând acest subiect.
Nimeni nu dorea să vadă la Steven Spielberg un realism dur.
Nu asta îl caracteriza.
Dar în "Culoarea purpurie" culorile sunt redate fidel.
Decorurile au fost construite de la zero, conform cerințelor lui.
Filmul acesta are ceva fals, ceva specific filmelor Disney.
A vrut să îndulcească imaginea prezentată în text.
Așa este Steven. El vrea să îndulcească totul.
Vrea să îndulcească viața.
Așteptăm un copil, iar acest copil îmi va schimba viața.
Deja mi-a schimbat-o.
- Ai emoții ? - Nu, nu am emoții.
E cel mai bun lucru care ni s-a întâmplat mie și lui Amy.
Suntem nerăbdători.
Cred că menirea noastră era să-l aducem pe Max pe lume,
un lucru extraordinar.
Nu știu dacă înainte înțelegeam ce este viața personală.
Credeam că viața începe cu "Acțiune !" și "Stop !".
După despărțirea părinților mei,
m-am gândit că eu mă voi strădui, dacă mă voi căsători vreodată,
să nu divorțez, dar iată că am făcut-o.
Divorțul este dureros în orice împrejurări
și, mai ales, pentru mine,
pentru că și eu am trecut prin asta în copilărie și știu cum este.
Am suferit pentru că Max a fost nevoit să treacă prin asta.
- Avionul meu ! - Jamie ! Jamie!
Mamă !
"Imperiul soarelui" e povestea unui băiat care crește în Shanghai,
despărțit de părinții lui în timpul invaziei japoneze.
Mami !
- Jamie ! - Mami !
Băiatul trece printr-un proces de transformare și de maturizare.
Am mizat pe punctele mele forte,
pe capacitatea de a aborda realitatea Cumplită a războiului
din perspectiva unui copil,
în felul în care vedea acest copil războiul.
Filmul e inspirat din experiențele trăite de J.G. Ballard
într-un lagăr de concentrare japonez.
Jim era un băiat rătăcit, care încerca să-și găsească locul în această lume.
Tema filmului e maturizarea timpurie
și renunțarea la tot ceea ce însemna siguranță înainte.
Când nu mai ai siguranță, devii un supraviețuitor, ca toți ceilalți,
și te maturizezi mult prea repede.
E o poveste extraordinară despre puterea copiilor.
E un supraviețuitor remarcabil, de o putere sufletească
mult mai mare decât adulții din jurul lui.
Se încadrează în tradiția extraordinară a filmului epic.
Arena sportivă de la sfârșit,
unde se găsesc toate bunurile furate,
suprarealismul acelei scene
și sentimentul pe care ți-l transmite despre lumea de atunci,
despre prăbușirea întregii civilizații...
Apoi se produce ceva și mai impresionant,
lumina produsă de bomba atomică.
Parcă asiști la transcenderea unui suflet în altă viață.
Doamnă Victor...
E un moment poetic, mistic.
E vorba de război, care aduce moarte și orori,
iar pentru copilul Spielberg a fost un fel de pierdere a inocenței.
A fost un film extraordinar, dar, din punctul meu de vedere,
a fost învăluit în prea mult sentimentalism.
Nu știu din ce motive, dar lui îi place să transmită emoție.
Face parte din el.
La momentul acela, nu a fost chiar desființat de critici,
dar a fost privit cu scepticism.
"Acum vrea să fie serios, să facă filme serioase..."
Mi se pare un comentariu răutăcios vizavi de un artist.
S-a simțit lezat, fără îndoială.
Niciunui artist nu-i place să fie catalogat,
ca alții să decidă ceea ce sunt ei.
Când Steven a început să abordeze subiecte mai serioase,
ei au fost foarte reticenți.
Parcă i-ar fi spus: "Cum îndrăznești, Spielberg ?"
"Noi am stabilit că tu faci acest gen de filme."
"Acum, de ce te-ai apucat să faci altceva ?"
El nu se pierde în analize,
dar poate că Steven, ca cineast, a folosit acele filme
pentru a-și croi un drum.
Nu știa încotro se îndreaptă,
dar cred că pentru el era un antrenament,
ca să-și demonstreze că poate face aceste lucruri.
Prima mea amintire.
Țin minte că mă plimbau în cărucior.
Eram cu bunica și cu bunicul.
Și am coborât într-un subsol.
Deasupra unor uși era o lumină roșie.
Îmi aduc aminte că mă apropiam de lumina asta roșie,
unde erau niște bătrâni care cântau ceva.
Lumina roșie era Ner Tamid, lumina veșnică.
Aceasta este cea mai veche amintire a mea.
- Crezi în Dumnezeu ? - Da.
Spune-mi mai multe. De unde...
Vine din rădăcinile mele...
Nu spirituale, din tradiția religioasă a familiei mele.
Toți bunicii mei au avut o influență puternică asupra mea.
Bunicul meu, Fivel, cânta cântece evreiești rusești,
iar bunica mea, Jenny, le preda engleza
unor unguri supraviețuitori ai Holocaustului.
Am fost crescut într-o familie ortodoxă,
pentru care tradiția era foarte importantă,
cu studii religioase, cu ceremonii bar mitzvah
și cu bat mitzvah pentru surorile mele.
Dar am locuit mereu în cartiere unde nu mai erau alți evrei.
Iar pe vremea aceea exista o prăpastie culturală
între evrei și ceilalți.
Îmi amintesc că, odată, niște copii stăteau afară
și țipau: "Familia Spielberg e de evrei mizerabili !"
Știu cum este să fii dat la o parte, intimidat și discriminat.
Nu voiam decât să mă integrez,
dar, fiind evreu, nu aveam cum să mă integrez nicăieri.
Bunicul venea să stea câte o săptămână la noi.
Eu mă jucam la câteva case distanță, iar bunicul stătea în curtea noastră
și mă striga în gura mare, pe numele meu evreiesc: "Schmul !"
Și prietenii mei mă întrebau: "Cu tine vorbește ? Aceea e casa ta."
Iar eu nu recunoșteam că e vorba despre mine.
"Nu, cred că strigă pe altcineva." "Te cheamă Schmul ?"
Și toți prietenii mei începeau să râdă. "Ce înseamnă Schmul ?"
În timpul ăsta, bunicul striga cu un accent rusesc: "Schmul !"
Steve nu voia să fie evreu,
pentru că eram diferiți de ceilalți.
Cei din "Father Knows Best" erau o familie de evrei asimilată,
iar el după așa ceva tânjea.
Am început să-mi resping rădăcinile evreiești,
tot ceea ce acceptasem în copilărie.
Nu mai eram dispus să accept nimic, dacă mă transforma într-un paria.
Mi-era rușine.
Îmi este rușine și acum, când îmi amintesc
perioada aceea lungă din viața mea în care nu mai voiam să fiu evreu.
Când am cunoscut-o pe Kate,
mi s-a întâmplat ceva ce se întâmplă doar în filme.
Pare un clișeu, dar s-a produs o scânteie.
A fost dragoste la prima vedere.
Katie mi se părea foarte încrezătoare în ea însăși
și îmi dădea siguranță și mie.
Era o mare compatibilitate intre noi.
Puteam discuta despre orice și nu mi-o puteam scoate din minte.
Când a intrat în viața mea, Kate avea o fascinație profundă
pentru tradițiile și istoria iudaismului.
Și-a dorit o cununie evreiască,
așa că s-a convertit la iudaism înainte de a ne căsători.
Spunea că pentru ea a fost ca o întoarcere acasă.
Mereu simțise că așa trebuie să fie.
Ea a studiat iudaismul, era fascinată de el
și l-a făcut și pe Steve să revină la iudaism.
Kate i-a oferit lui Steven ceva
ce probabil că nici el nu credea că va avea vreodată.
E așa de dedicată ideii de familie, în forma sa cea mai pură,
încât nu numai că i-a adus o fericire cum nu credea că va cunoaște,
eu cred că asta a contribuit și la dezvoltarea lui ca artist.
LISTA LUI SCHINDLER (1993)
În 1982, Sid Sheinberg mi-a dat să citesc cartea "Lista lui Schindler".
El simțea că mi-e scris să fac acest film.
A insistat mult, ca să mă facă să-i dau atenție,
să nu renunț la idee.
Cred că-l intimida gândul de-a realiza acest film.
Avea cartea de peste zece ani când s-a simțit, în sfârșit, pregătit.
Spunea: "Când va fi momentul potrivit, voi ști."
Asta spunea când cineva încerca să-l convingă.
Și a venit momentul potrivit.
În prima zi, eram la porțile Auschwitzului,
la 5:30 dimineața, pe un ger năprasnic,
cu sute de figuranți îmbrăcați în pijamalele acelea oribile,
cu gardieni germani și câini alsacieni, foarte răi.
Nimic nu m-ar fi putut pregăti pentru prima mea vizită la Auschwitz.
Nu eram pregătit.
Am vrut să filmez exact în locurile unde s-a petrecut totul,
dar, când am ajuns în Polonia pentru prima oară,
mi-am dat seama că mă joc cu focul.
E îngrozitor.
Suferea ca un om care e torturat.
Era foarte afectat, se plimba încontinuu de colo-colo.
Mi-am dat seama ce semnificație avea tema acestui film pentru el.
Relata povestea familie sale, a poporului său,
așa că înțelegeam însemnătatea temei filmului.
Am spus echipei: "Nu e un documentar,"
"dar prezentăm evenimente reale, care s-au petrecut"
"chiar în locul unde ne aflăm acum."
Le-am mai spus și noi, evreii care eram acolo,
că nu am fi putut sta acolo în 1943.
Știam că nu e doar un alt film
și că era diferit de toate filmele pe care le regizasem până atunci.
Știam că trebuie să tratez acele locuri cu un profund respect
și că va trebui să realizez acest film în mare liniște.
Filmam într-un loc sacru.
Când filmam în Cracovia, parcă filmam într-un cimitir.
Asta mi-a schimbat întreaga viziune asupra cinematografiei.
Filmul acesta e diferit de toate cele dinainte.
Am încercat să lucrez fără să recurg la trucuri, la lentile speciale,
fara macarale, ca la Hollywood.
Am încercat să iau toate instrumentele pe care le folosisem la multe filme
și să le arunc pe fereastră.
Nu filmasem niciodată din mână,
dar la acest film am vrut să filmez cât mai multe cadre din mână.
Am vrut să creez, pentru noi toți,
senzația că am fi fost acolo.
Adio, evrei ! Adio, evrei !
Mă întreb dacă Sinagoga este un fundal potrivit
sau dacă parcul ar fi mai bun, pentru că e destul de interesant.
Steven spunea că se simte ca și cum ar fi primul film pe care îl regizează.
Cred că asta îi creștea nivelul de adrenalină,
era tot timpul în alertă.
N-am mai întâlnit un asemenea nivel de energie și de concentrare.
Parcă ar respira film.
Nu l-aș descrie ca fiind un regizor intelectual.
El se bazează pe intuiție și pe sentimente.
Era ca un pictor abstract, care are în față o pânză
și o paletă de culori extraordinare,
dar nu știe cu ce culoare să înceapă,
dar, odată ce a ales una, devine de neoprit.
Și au fost momente când pur și simplu alerga cu camera în brațe,
pentru că multe scene sunt filmate chiar de el, din mână.
Alerga de colo-colo
și ne spunea: "Haideți cu mine, haideți repede !"
Când ideile prindeau contur în mintea lui,
iar noi alergam nedumeriți după el...
Avea inspirație, văzuse ceva atunci.
Toți eram frapați de lucrurile acelea de neînțeles,
ca personaje și ca actori,
dar înaintam pas cu pas în misiunea noastră
de a prezenta povestea, așa cum spune Elie Wiesel.
Ne-am preluat rolurile de actori războinici, dacă doriți,
pentru că, daca îndulcești imaginea cu emoții,
atenuezi șocul care trebuie să facă publicul să se cutremure.
În scena lichidării ghetoului, știam că trebuie să redau atmosfera.
Știam replicile, dar eram în stare de șoc, nu-mi puteam interpreta rolul.
Aranjamentul superb al acelui haos este irepetabil și ne neuitat.
Oskar Schindler era un om de societate.
Era un om de afaceri mediocru, un personaj cam dubios.
Un om de viață, căruia îi plăceau femeile și băutura,
un tip cu gusturi rafinate.
Și a făcut acest lucru extraordinar, a salvat peste 1100 de evrei.
Personajul avea ceva misterios, imposibil de descris.
Mi-era imposibil să înțeleg motivul pentru care a făcut asta.
Am decis să lăsăm spectatorul să caute singur răspunsul.
Eu fumam pe vremea aceea. Steven nu e fumător,
dar la prim-planuri începea să-mi spună cum să fumez.
Îmi spunea: "Bun, te uiți spre masa aceea"
"și vezi trei înalți ofițeri naziști."
"Trage un fum din țigară."
"Nu, nu. Din nou."
"Ține degetele acolo. Trage un fum și lasă fumul să se ridice."
"Încă o dată."
"Bun. Acum, lasă mâna în jos foarte lent."
Practic, îmi spunea cum să respir.
Îmi amintesc că i-am spus asta lui Ben Kingsley
în seara aceea sau a doua zi.
I-am spus: "Ben, dacă așa vom filma toate scenele..."
"Eu nu am chef să fiu o marionetă. Am 41 de ani."
Iar Ben mi-a spus:
"Un mare dirijor are nevoie de un solist bun."
"Crede-mă. Mergi pe mâna lui."
"Nu te împotrivi, ascultă-l."
Și așa am făcut. M-am lăsat condus de Steven.
Tatăl meu spunea mereu că, în viață, ai nevoie de trei lucruri:
de un doctor bun, de un preot îngăduitor
și de un contabil priceput.
De primii doi nu am prea avut nevoie,
însă de al treilea...
Itzhak Stern era personajul de care mă simțeam cel mai apropiat,
așa cum îl percepeam eu.
Prefă-te și tu, pentru Dumnezeu !
I-am spus lui Ben: "Tu ești conștiința lui Oskar Schindler."
"Dar tot tu ești și fereastra mea spre personajul Oskar Schindler."
Încercam să-ți mulțumesc. Vreau să spun că nu aș fi reușit fără tine.
Ceea ce reușești să înțelegi despre Schindler
depinde de felul în care îl privești.
Cu plăcere.
Puțini regizori respectă atât de mult tăcerea precum Steven.
Surprinde și cele mai mici gesturi pe care le oferi camerei
și le folosește.
Intuiește imediat gesturile naturale, de moment.
Voia să evite clișeele despre naziști
și, ca actor, am înțeles asta din prima zi.
De exemplu, când Amon tușește și spune "scuzați-mă",
acesta e un detaliu care-l face uman.
Aveți întrebări, domnule ?
Da. De ce ați lăsat capota ? Îngheț.
Prin interpretare și modul de filmare poți accentua trăsăturile negative,
dar cred că a procedat corect spunând:
"Nu, e treaba ta. Tu decizi ce părere ai."
Am o idee. Ce-ar fi să le luminam doar gura ?
Eu voiam să spun...
Eu aș zice să punem lumina sus, să cadă umbrele așa.
Nu aș vrea să accentuăm prea mult
caracterul negativ al personajului prin lumina care ar veni de sus.
Tot ce facem ține de lumină și umbre,
de modul în care directorul de imagine luminează platoul.
În "Lista lui Schindler", Amon Goeth mereu era iluminat frumos.
Lumina venea mereu din față.
Totul era clar în privința lui, nu era niciun mister.
Nu e nevoie să-i subliniezi răutatea cu ajutorul luminilor.
Oskar Schindler însă este un personaj plin de contradicții.
A venit în Polonia ca să câștige bani.
E un personaj elegant, dar are ceva obscur.
Pe măsură ce acțiunea se desfășoară, începe să fie iluminat frontal.
Umbrele dispar.
Oamenii spun că ești bun.
Începe să se cunoască pe el însuși.
Întâmplarea cu fetița în roșu este reală.
Schindler se plimba călare când a văzut cum eram adunați oamenii.
Și a zărit-o pe fetița aceea cu haină roșie.
În tot măcelul acela,
el nu-și poate lua ochii de la fetița aceea care rătăcește pe stradă.
Nu-și poate lua ochii de la ea,
întrebându-se de ce nu este luată și ea odată cu toți ceilalți.
Bineînțeles, răspunsul era că urma să fie luată și ea.
Poate că nu în următoarele minute, dar nu avea să supraviețuiască.
Când lichidau ghetoul,
când adunau oamenii, îi urcau în camioane
și împușcau bătrânii în stradă, pe ea o lăsaseră în pace.
Ținta cea mai evidentă le scăpa.
Pentru mine, întrebarea nu era ce anume l-a schimbat pe Schindler,
ci de ce a închis o lume întreagă ochii în privința Holocaustului
și la acest proces criminal industrializat.
Îți vine să crezi ?
De parcă nu aveam destule pe cap, acum mai e și asta.
Trebuie să găsesc toate zdrențele îngropate aici și să le ard.
S-a terminat petrecerea, Oskar.
Ne închid. Îi trimit pe toți la Auschwitz.
- Când ? - Nu știu.
Când reușesc să organizez transportul. În 30-40 de zile.
Să vezi distracție...
Pentru mine, fetița aceea în roșu simbolizează Holocaustul
și toate monstruozitățile sale.
Și nimeni nu a făcut nimic, deși ar fi putut.
Țin minte că montasem o scenă cu un puternic impact emoțional.
Și în seara aceea a venit Steven,
pentru că ne duseserăm la el...
Și, când am pornit filmul,
el s-a uitat și mi-a spus: "Stai, Mike. Nu pot să mă uit."
"Nu pot să mă uit. E prea greu." Și a plecat.
Îmi aduc aminte că mă simțeam distrus.
Kate stătea mult timp cu mine pe platou
și plângeam amândoi de multe ori.
Ea m-a ajutat să rezist în toată perioada de producție.
Am stat mult în Cracovia, patru luni.
A fost filmul care m-a afectat emoțional cel mai mult.
Filmul nu este despre Holocaust, cu majusculă.
E o fereastră spre trecut.
Un regizor popular a realizat o peliculă
care avea să fie disponibilă publicului larg,
inclusiv unor oameni care, poate, altfel nu ar fi auzit de Auschwitz.
Când filmaserăm cam trei sferturi, Steven a avut ideea finalului filmului.
Voia să mergem la Ierusalim,
să turnăm o scenă la mormântul lui Schindler.
Simțeam nevoia să includ în film o dovadă
care să ateste că este o poveste adevărată.
A fost un gest curajos. Acestea sunt personajele reale.
EVREII LUI SCHINDLER ÎN PREZENT
Acela a fost un moment crucial în viața lui Steven.
Nu a păstrat nimic din profiturile obținute din film.
A vrut să dăruiască și el ceva
și a înființat fundația Shoah,
care strânge mărturiile oamenilor
și consemnează istoria, pentru ca lumea să nu uite.
Fundația Shoah este o încercare
de a auzi ecourile poveștilor care s-au pierdut.
Face parte din ființa lui, din menirea lui de povestitor.
MĂRTURII ALE SUPRAVIEȚUITORILOR
ÎNREGISTRATE DE FUNDAȚIA SHOAH
A strâns mii și mii de mărturii,
și nu doar despre Holocaust, ci și despre Rwanda și Bosnia.
E uimitor ce moștenire a luat ființă datorită "Listei lui Schindler".
ÎN AMINTIREA CELOR PESTE ȘASE MILIOANE DE EVREI UCIȘI
Experiența lucrului la "Lista lui Schindler" m-a făcut să accept
toate motivele absurde pentru care mi-am negat identitatea evreiască
și m-a făcut mândru că sunt evreu.
În 1993, "Lista lui Schindler" a câștigat "Premiul Oscar"
"pentru cel mai bun film al anului", iar Steven Spielberg a câștigat
pentru prima oară "Premiul pentru cel mai bun regizor".
JURASSIC PARK
Există perioade în istoria cinematografiei
când se produc evenimente care dau naștere unor inovații,
iar "Jurassic Park" a fost unul dintre acele momente.
A fost începutul erei digitale,
în care personajele principale erau create digital.
Nimeni nu mai făcuse așa ceva, la nivelul acela.
Steven mi-a spus că vrea dinozauri de opt-nouă pe platou,
care să poată alerga, iar actorii să interacționeze cu ei.
Aveam cel puțin 60 de cadre de ansamblu,
cu 60 de dinozauri vizibili cu totul, care nu puteau fi mecanici.
Trebuia să fugă, să se întoarcă... Trebuia să fie reali.
Am început să discut cu experți din domeniul proteticii
și de la parcurile tematice, pentru a găsi o soluție,
dar toți mi-au spus că se pot construi, dar nu vor putea alerga.
Când i-am spus lui Steven, mi-a răspuns: "Trebuie să alerge."
- Echipa să meargă acolo ! - Imediat.
Și, în timp ce se întâmplau toate astea,
primesc un telefon de la Dennis Muren,
care îmi spune: "Lucrez la ceva pe computer"
"și cred că s-ar putea să iasă ceva extraordinar."
Ne-am dus la ILM și am intrat într-un birou
unde era un computer, iar Dennis ne-a spus: "Fiți atenți."
Când a apăsat pe un buton, a apărut un dinozaur care alerga.
Totul era pe computer, fara modele sau camere.
Nu mai văzuserăm niciodată așa ceva.
A fost unul dintre momentele acelea cruciale,
când, deodată, îți dai seama: "Doamne !"
- Doamne ! - Doamne ! Asta e.
Acela era viitorul. Nu-mi venea să-mi cred ochilor.
Nu-mi venea să cred. Păreau vii, erau reali.
Era extraordinar, am sărit cu toții în picioare,
pentru că nu mai văzuserăm așa ceva.
Nu exagerez spunând că momentul când am văzut testul acela
a fost ca atunci când a apărut filmul cu sunet.
Era un instrument nou și era evident că va avea un impact extraordinar.
A fost un experiment.
Era incredibil să-i vezi cum pun lucrurile la cale în timp ce filmam,
cum ajustau un cadru, cât de năuc era Steven...
Ești absorbit în lumea magică, de vis, pe care o construiește.
În scenele în care vedeam dinozaurul pentru prima oară,
a îndreptat camera spre mine și mi-a zis că trebuie să mă uit la el.
"Continuați..."
"E real sau e o păcăleală ?"
"Și acum începi să râzi fără niciun motiv."
"Mai râzi puțin... Încă puțin. Așa."
"Acum, ești uluit și rămâi înmărmurit."
"Gata, am ce căutam. Să trecem mai departe."
Știe exact de ce are nevoie.
Arme, fețe și, apoi, direct pe Bob.
"Jurassic Park" este o poveste moralizatoare.
Ne bazăm pe descoperirile predecesorilor noștri
pentru a crea ceva extraordinar,
dar nu ne asumăm responsabilitatea pentru propriile creații.
Dar este o poveste science-fiction veche,
care stă și la baza apariției lui Godzilla din adâncuri.
Dacă te joci cu energia atomică, te alegi cu Godzilla.
În "Jurassic Park" apar teme sumbre,
precum deschiderea cutiei Pandorei.
Nu e vorba doar despre ingineria genetică,
care e unul dintre subiectele abordate,
ci și despre revoluția digitală, care se întoarce împotriva omului.
A dat naștere unor noi posibilități de exprimare,
pentru că acum poți face ce vrei.
Nu mai ești limitat de materiale sau de gravitație.
Poți realiza orice îți imaginezi.
Era sfârșitul unei ere, fără îndoială, și începutul altei ere.
RAPORT SPECIAL (2002)
Steven este un maestru, folosește scenele cu efecte cu un scop precis.
Ele contribuie la desfășurarea firului narativ
și la crearea unei călătorii cum nu ai mai văzut vreodată.
Fie că e vorba de o navă spațială,
de un dinozaur sau de un extraterestru...
Poate fi vorba și de o haină roșie pe care o poartă un personaj
într-un film alb-negru...
Totul face parte din cadrul emoțional al poveștii pe care o prezintă.
N-am întâlnit în filmele lui Spielberg nici măcar un moment
în care să simți că tehnologia domină firul narativ,
ceea ce e dificil de obținut.
Pe ecran, totul trebuie să pară spontan și real,
însă acolo sunt 200 de persoane,
o parte e realizată șase luni mai târziu,
iar cealaltă, șase luni mai devreme.
Când a făcut "Jurassic Park", nu avea nicio garanție că-i va ieși.
Putea ieși dezastruos,
dar pentru Steven a fost combinația ideală de entuziasm și teamă.
Realizarea unui film trebuie să te sperie puțin,
altfel, nu ai depune mari eforturi.
Acum pare evident că filmul "Lista lui Schindler" trebuia făcut.
Dar era un film alb-negru, de trei ore, despre Holocaust.
În studiourile Universal, asta era o absurditate.
Cine ar fi dat undă verde pentru realizarea unui astfel de film ?
Era mai riscant chiar decât dinozaurii animați.
Te gândești: "Îmi voi risca toată credibilitatea ca cineast"
"cu dinozaurii animați"
"și-mi voi pune în joc toată credibilitatea ca artist."
"Și voi face toate astea în 12 luni, sperând să-mi iasă."
Acum pare evident, dar el nu avea nicio garanție atunci.
Cred că a fost o perioadă foarte stresantă,
pentru că el, de fapt, a mizat totul pe producția aceea.
Pentru Steven a ieșit foarte bine,
căci au urmat cei mai de succes ani pe care i-a avut vreun regizor.
Iată capodopera mea tehnologică, Schpiel-Borg 2000 !
Nu am făcut economie deloc.
Amicul tău, Pinky, e o clonă cibernetică extrem de avansată
a uneia dintre cele mai influente personalități de la Hollywood.
Și, dacă încasările lui au vreo relevanță,
are șanse să devină stăpânul lumii.
Steven este, de departe, cel mai cunoscut regizor din lume.
- Ascultă... - Ce ?
Steven, ai regizat foarte multe filme. Când ne vei da un film fabulos ?
Ce înțelegi prin "film fabulos" ?
- Un film care să prindă la public. - Așa deci...
Omul e o adevărată forță în domeniul producției de film.
Conduce o companie și este și producător, și regizor.
Nu poți avea un producător mai bun
decât unul dintre marii regizori ai lumii.
El susține cu adevărat tinerele talente.
E o întreagă listă de nume.
E un jucător important și în televiziune.
A deschis un restaurant, "Dive !", cu sendvișuri.
Omul ăsta făcea 27 de lucruri în același timp
și i se părea foarte firesc.
Câte lucruri poate face acest om ? E imposibil.
Odată, mi-a zis: "Când sunt la un bufet,"
"îmi place să am prea multă mâncare în farfurie."
Lucrează la producția unui film,
la preproducție pentru alt film și la editarea unui al treilea.
Lucrează pe mai multe planuri.
Eu am o listă. De exemplu, "de schimbat becurile".
Și așa rămâne o săptămână. El chiar realizează multe lucruri.
Trei dintre cei mai bogați și mai influenți oameni de la Hollywood
s-au asociat astăzi pentru a înființa un studio de film.
E primul studio independent important de la Hollywood
din ultimii 50 de ani.
Cred că Steven nu se teme de nimic.
E pregătit oricând să înceapă ceva.
Nimeni altcineva nu poate asimila atâtea informații
și nu poate face atâtea lucruri în mod atât de firesc ca el.
Mă scotea din minți.
Dacă primeam un scenariu pe care îl așteptam cu toții,
indiferent ce aș fi făcut, nu reușeam să-l citesc înaintea lui.
Un om atât de talentat, care are atâta succes,
încât este aproape legendar, te lasă fără cuvinte.
Multor oameni, succesul le modifică personalitatea.
Manifestă o anumită suficientă, dar la Steven nu este cazul.
Steven e ca un tip oarecare care lucrează pentru Steven Spielberg.
Pentru mine, fericirea supremă e o zi pe care o petrec cu familia.
Închid ochii, ei înoată în piscină, iar eu le ascult vocile.
Încă o dată ! Bravo, Theo ! Asta ți-a ieșit cel mai bine.
Nu știam că voi avea o familie numeroasă.
Asta m-a luat prin surprindere.
Nici Kate nu se gândise că va avea o familie mare.
Evoluția naturală a vieții noastre a fost un dar.
Jessica e cea mai mare, urmează Max, apoi, Theo,
apoi, Sascha, apoi, Sawyer, apoi, Michaela, apoi, Destry.
Kate este forța din viața mea.
Este foarte deschisă și are o viziune realistă asupra lumii.
Și cred că autenticitatea filmelor pe care am început să le realizez
de când sunt cu Katie
se datorează adevărului pe care l-a adus ea în viața mea,
pentru că adevărul a început să eclipseze ficțiunea.
Pornește camera ! Filmăm !
Haide !
Marker !
Am refuzat multe filme din serii de succes,
pe care cu zece ani în urmă aș fi fost încântat să le regizez.
Dar nu aceasta e moștenirea pe care vreau să o las copiilor mei.
6 IUNIE, 1944
SECTORUL DOG GREEN PLAJA OMAHA
SALVAȚI SOLDATUL RYAN (1998)
Steven a vrut ca "Salvați soldatul Ryan"
să fie un altfel de film de război, cu o perspectivă personală, concretă.
Când am început, habar nu aveam cum o să fie plaja Omaha.
Nu ne-a descris nimic.
Se juca mereu cu sentimentele noastre de confuzie și de panică,
surprinzând momentele reale când noi eram șocați sau derutați.
Stăteam pur și simplu de vorbă înainte de filmări...
"Îmi pare bine. Hai la treabă ! Nu știi să înoți ?"
"Ai face bine să știi, pentru că joci în filmul lui Steven Spielberg."
Stăteam așa de vorbă,
apoi, s-a dezlănțuit nebunia muncii fizice la filmări.
Săriți !
M-am străduit să aduc publicul cât mai aproape de acea experiență,
astfel încât spectatorul să nu se simtă nici măcar o clipă în siguranță.
Și, dacă reușești să micșorezi această distanță,
atunci, publicul poate avea trăirile personajelor.
Lucrând la "Salvați soldatul Ryan", Spielberg a înțeles
posibilitățile de exprimare prin intermediul sunetului.
Auzeai șuieratul gloanțelor,
auzeai cum străpung carnea și le sfârtecă trupurile.
Simțeai cum este să-ți țiuie urechile în haosul acela
și să fii total dezorientat.
Intensitatea acelei scene și componenta emoțională
nu se compară cu absolut niciun film care se mai făcuse vreodată.
Am vrut să filmez secvențele de pe plaja Omaha în ordine,
fără să știu ce urma în continuare.
Și le-am cerut tuturor cameramanilor
să fie spontani când se hotărăsc ce să filmeze,
ca și cum ar filma un documentar, și, timp de 27 de zile,
am înaintat pe plaja aceea, ca cineaști, metru cu metru.
Mamă ! Mamă !
"Salvați soldatul Ryan" a dezvăluit realități sângeroase ale războiului,
despre care nu înveți din cărți sau din documentare.
La apogeul influenței sale, el a făcut ceea ce nimeni altcineva n-ar fi putut.
Prima oară când am discutat despre film,
mi-a spus că abia așteaptă să filmeze cuibul de mitralieră.
În mintea lui, exista deja o hartă a locului,
dar, când am ajuns acolo, era o problemă:
soarele nu era unde trebuia.
Steven crezuse că platoul era orientat într-un anumit fel,
dar era invers.
Așa că nu putea filma,
pentru că nu avea lumina naturală pe care o voia.
Era supărat, poate, pe el însuși,
poate, pe persoana care nu îi spusese cum e orientat platoul.
S-a dus la o plimbare, iar când s-a întors,
ne-a zis: "Gata, știu cum vom filma."
Scena e filmată dintr-o altă perspectivă
decât toate celelalte.
Dacă nu ești Steven,
dacă nu ai în minte un limbaj cinematografie dobândit într-o viață,
e o cu totul altă situație.
Deoarece creierul lui procesează atât de bine tot ce vede
și le corelează cu toate filmele văzute sau realizate de el vreodată,
el a apărut și a spus: "Uite, vom face așa, și gata."
Incredibil !
"Salvați soldatul Ryan" a fost făcut în onoarea veteranilor,
dar și ca un omagiu pentru tatăl meu, cred eu,
care a fost pilot în al Doilea Război Mondial,
dar nu în Europa, ci în India și în Burma.
Când eram mic, tata ne spunea mereu povești din război.
Veneau în vizită prieteni de-ai lui din război, care ne povesteau...
Îmi doream să fi putut face parte din generația aceea excepțională.
Steven avea o relație dificilă cu tatăl său,
dar începuse să se apropie iar de el, Înțelegând că primele lui impresii
despre anumite lucruri nu erau neapărat adevărate.
A fost complicat pentru mine, dar eu măcar aveam o formă de artă
prin filtrul căreia puteam trece aceste probleme.
Dacă filmele m-au ajutat vreodată cu ceva...
Am evitat terapia, pentru că filmele sunt terapia mea.
Junior?
Da, domnule.
Obsesia pentru relația dintre tată și fiu din filmele mele
vine din sentimentele pe care le-am ținut în mine
și de care voiam să mă eliberez, ceea ce am reușit.
Îți amintești ultima oară când am stat liniștiți la o masă ?
Eu am băut un milkshake.
Da ? Și despre ce am vorbit?
Nu am vorbit nimic. Noi nu am stat de vorbă niciodată.
Tema absenței tatălui l-a urmărit pe Steven toată viața
și a prezentat-o în diverse moduri în filmele sale.
Îi este caracteristică.
Îmi plăceau filmele lui,
am observat că ideea tatălui absent revenea mereu.
Steve a fost foarte supărat pe mine mult timp.
Iată-l ! Primesc o îmbrățișare ?
M-a durut, dar nu am spus nimic.
O strângere de mână ? O lovitură în dinți ?
Nu am adus-o în discuție cu Steven.
Am luat-o ca atare și am suferit puțin.
Credeam că te-am pierdut, fiule !
Așa am crezut și eu.
Eu și tata am trecut, în sfârșit, peste acele neînțelegeri,
iar acum suntem mai apropiați ca niciodată.
Când a lansat "Salvați soldatul Ryan", a spus că l-a făcut pentru tatăl lui.
A fost un sentiment minunat, mi-a mângâiat sufletul.
Steven a avut mereu o viziune măreață asupra filmelor.
El este cineastul american,
dar fara a fi de un patriotism naiv.
E atras de toate temele intrinseci caracterului american,
societății americane și evoluției acesteia.
În filmele sale, vedem oameni care luptă pentru libertate.
Dați-ne libertate.
Nu consideră libertatea a fi de la sine înțeles.
Libertate și egalitate, Constituția și drepturile indivizilor.
Este un cineast desăvârșit.
"Amistad", "Lincoln" și "Podul spionilor"
au ca temă supremația legii.
Toate sunt despre drepturile unor oameni
care fie sunt aduși împotriva voinței lor,
fie vin pentru a lupta în armata inamică și sunt prinși.
Legea îi apără pe toți.
Trebuia să arătăm că are o apărare capabilă, ceea ce am și făcut.
De ce îmi citezi din Constituție acum ?
Tom, dacă poți să mă privești în ochi și să-mi spui
că apelul nostru nu e întemeiat, renunț imediat.
Nu am spus asta. știi bine ce vreau să spun.
- Spune că lucrurile astea au un preț. - Exact.
Atât pentru familia ta, cât și pentru firma ta.
Eu cred cu adevărat în țara asta și am crezut mereu,
iar asta s-a oglindit în filmele mele.
Am vrut să prezint povești americane, despre oameni cu principii,
care, în ciuda sfaturilor și a opiniei celorlalți,
fac ceea ce este corect.
Știu, vorbesc ca un idealist sau ca un patriot.
Dar chiar sunt patriot. Și sunt, într-o oarecare măsură, și idealist.
Să spunem că n-am făcut decât să dovedim că democrația nu e haos,
că există o putere măreață, nevăzută, în unitatea oamenilor.
Să spunem că am arătat că un popor poate indura mari sacrificii,
rămânând totuși unit.
Oare asta nu salvează cel puțin ideea de democrație, la care să aspirăm ?
Și de care să devenim demni într-un final ?
În primul rând, trebuie să-ți depășești reticența de a-l aborda pe Lincoln,
pentru că este o personalitate remarcabilă.
A fost președinte în perioada
uneia dintre cele mai mari crize pe care a cunoscut-o America.
Fără îndoială, a luat anumite decizii
care nu au fost pe placul multora.
E o cale sigură de a pierde totul...
Nu avem nevoie de niciun amendament pentru abolirea...
Lăsați Constituția așa cum este !
Fie vin comisarii de pace azi, fie...
Puteți elimina, stat cu stat...
Nu mai pot asculta așa ceva !
Nu pot realiza nici cel mai mic lucru de valoare
până nu ne lecuim de sclavie
și nu punem capăt acestui război pestilențial !
Nu știu ce știți voi sau alții,
dar eu știu că de asta am nevoie, că acest amendament e leacul !
Steven s-a gândit mult timp cum anume să prezinte această poveste.
Steven a avut mare curaj să facă un film despre Abraham Lincoln,
cu Lincoln și Camera Reprezentanților cap de afiș.
A avut încredere că, dacă prezintă o poveste despre democrație,
despre politică și despre oameni aflați în tabere diferite,
despre oameni care atunci erau democrați
și acum sunt republicani sau invers...
Oamenilor le-a fost greu să înțeleagă imediat povestea,
dar el s-a gândit că, dacă americanii îl înțeleg pe acest om
și n înțeleg acțiunile,
vor înțelege ce e democrația când aceasta chiar funcționează.
S-a depus o petiție pentru supunerea la vot a celui de-al 13-lea amendament.
- Cine o susține ? - Eu o susțin !
S-a trecut pe ordinea de zi.
De fapt, nu triumful lui Lincoln este subliniat în film,
ci ideea pe care se insistă este triumful democrației.
Rolul meu este să arborez steagul.
Odată arborat, e misiunea poporului să-l mențină acolo.
Acesta a fost discursul meu.
INTELIGENȚĂ ARTIFICIALĂ (2001)
RAPORT SPECIAL (2002)
De la intrarea în noul mileniu, în cariera lui Spielberg
s-a produs o schimbare,
din rațiuni fie personale, fie politice sau istorice,
care l-a împins într-o direcție mai îndrăzneață și mai sumbră.
Eu nu pot să cred că are o viziune pesimistă asupra lumii
sau că s-a schimbat brusc
și acum are o opinie negativă despre omenire,
dar în mod cert s-a produs o schimbare.
A abordat teme
pe care nu le-ar fi abordat în filmele sale de început.
RAPORT SPECIAL (2002)
Unde ești, Howard Marks ?
"Raport special" este o poveste complexă și sumbră,
despre democrație, despre libertatea de a alege, despre corupție...
Acea distopie, cu tonul său sumbru, mi s-a părut un subiect captivant.
Tennessee Williams spunea că artiștii sunt precum canarii în mină.
Iar Steven are talentul de a simți ce se întâmplă în lumea din jur
și ce trebuie spus la momentul respectiv.
E un regizor foarte prezent.
În numele Departamentului de precrimă,
te arestez pentru omuciderea viitoare a lui Sarah Marks.
Filmul a anticipat mentalitatea de după 9/11,
de a aresta oameni înainte să comită infracțiuni,
detenția preventivă...
RĂZBOIUL LUMILOR (2005)
Însă filmul care reprezintă o adevărată declarație despre 9/11
a fost "Războiul lumilor".
Am pornit de la întrebarea...
Ce s-ar întâmpla, de fapt, dacă am fi invadați ?
Și de la ideea că greșim în ceea ce credeam
că ne-ar face invulnerabili în fața unei invazii.
E o secvență în care personajul lui Cruise fuge pe străzi,
iar raza transformă oamenii în pulbere, care ajunge și în părul lui.
Când ajunge acasă, are un șoc când își dă seama
că are în păr rămășițe omenești.
Steven a tratat situația cu mare tact.
9/11 era atât de adânc întipărit în mintea spiritul național,
încât nu trebuia să faci mare lucru pentru a evoca șocul acela
și sentimentul de neajutorare pe care l-am avut când am fost atacați.
Sunt Jim McKay și transmit în direct
de la sediul ABC de lângă Satul Olimpic din München, Germania de Vest.
Liniștea de la Olimpiada Păcii a fost spulberată
azi-dimineață, în jurul orei 5:00.
Nimeni nu se aștepta ca Steven Spielberg,
poate, cel mai cunoscut artist evreu din lume,
să abordeze subiectul Orientului Mijlociu, pentru că e un teren minat,
iar Steven nu caută senzaționalul,
nu caută să provoace controverse.
Aceasta este clădirea nr. 31.
În aceste clipe, opt sau nouă ființe umane cuprinse de groază
sunt ținute prizoniere...
Am simțit că nu pot prezenta doar perspectiva unei singure tabere,
așa că am știut de la început că va fi un film controversat.
E povestea unui grup de agenți ai Mossad-ului
care au misiunea de a răzbuna moartea atleților israelieni
la Olimpiada de la München.
Obiectivul lor era să-i caute pe cei vizați,
care făcuseră parte din grupul terorist,
și să-i asasineze unul câte unul.
Intenția filmului era să emoționeze și să provoace o dezbatere.
Oare răzbunarea e răspunsul ? Rezolvă ceva ?
Când continui actele de violență și vărsarea de sânge,
asta e tot ce va fi, nimic altceva.
Steven a dorit să prezinte o poveste umană,
să arate că erau niște oameni obișnuiți, nu niște supereroi.
Nehotărârea și greșelile lor fac parte din realitate.
Viața nu este un film cu James Bond.
Tu ești Wael Zwaiter ?
A spus deja că da.
Ce facem ?
Ce să fac ?
știi de ce suntem aici ?
În "München", Spielberg încearcă să accepte
ideea războiului împotriva terorismului.
Nu știe exact ce atitudine să adopte.
Îl susține, dar îl și îngrijorează.
Iată un exemplu care ilustrează caracterul meditativ al filmelor sale.
El este echivalentul hollywoodian al intelectualului public.
Îmi aduc aminte filmările pentru scena bombei de la cabina telefonică.
Dintr-o singură mișcare a camerei, înțelegi perfect așezarea în spațiu.
Filmările pentru scena aceea au durat trei zile.
Totul trebuia prezentat din anumite puncte de vedere.
Din punctul de vedere al celor din mașină...
Acum așteptăm lumina roșie.
Din punctul de vedere al individului din cabina telefonică,
cel care trebuia să formeze numărul.
Din punctul de vedere al lui Avner...
E un triunghi al perspectivelor.
Pentru mine, reprezentarea spațială este esențială,
pentru ca publicul să nu fie derutat,
să înțeleagă povestea pe care i-o prezinți.
Pentru public, totul trebuie să fie clar.
- Camionul blochează semnalul ? - Nu.
Va funcționa telecomanda ?
Eu pot crea suspansul dacă publicul știe
unde e fiecare jucător, care sunt mizele
și că totul e contracronometru,
ceea ce e reprezentat prin fata care se întoarce,
pentru că și-a uitat ochelarii.
Suspansul acestei secvențe arată clar publicului
unde se află fiecare personaj.
Alo !
Stai !
Anulează.
El îți arată întotdeauna tot ce trebuie să vezi pentru a înțelege,
ce se întâmplă pe plan narativ.
Dar îți arată și lucruri care te ajută să înțelegi și substratul.
Iar acest mecanism narativ din mintea sa
este ceva nemaiîntâlnit până la el.
- Da. - Mahmoud Hamshari ?
Da.
Am discutat mult despre caracterul controversat al unui astfel de film.
Cum poți face un film care să te ajute
să înțelegi motivele care i-au împins pe acei oameni să-i ucidă pe atleți,
fără a le justifica faptele,
ci pur și simplu pentru a pricepe.
Dacă omori evrei, lumea îi plânge și te consideră un animal.
Da, dar, după aceea, lumea va înțelege cum ne-au transformat ei în animale.
Vor începe să se intereseze de condițiile din celulele noastre.
S-a considerat că filmul susține ideea echivalenței morale,
aceasta fiind însușirea sa cea mai cutezătoare.
Caută caracterul uman de ambele părți ale conflictului.
În mod normal, filmele lui Spielberg nu sunt caracterizate de ambiguitate.
"München" este filmul în care a abordat
cel mai deschis, fără menajamente, acest subiect.
Am realizat ceva, de fapt ?
Toți cei pe care i-am ucis au fost înlocuiți de ceva și mai rău.
Pentru ce să-mi tai unghiile ? Oricum cresc iar.
Am ucis pentru a înlocui conducerea teroristă
sau conducerea palestiniană ?
Explică-mi ce am făcut.
I-ați ucis din dragoste pentru o țară pe care acum o abandonați.
Finalul filmului nu aduce o satisfacție,
nu prezintă bucuria dispariției dușmanului.
Se încheie cu o liniște incredibilă
și abia când l-am vizionat a doua oară am observat
că în ultimul cadru se văd Turnurile Gemene.
Am luat mai multe cadre pentru scena aceea fără turnuri,
apoi, am luat un cadru incluzându-le,
convinși fiind că pe acela îl va alege.
Steven știa că va fi un film controversat.
Nu a intenționat să depășească limitele,
dar, într-un final, și-a dat seama că asta făcea oricum.
"De ce să nu spun direct ceea ce am de spus ?"
Am făcut această alegere pentru că am vrut să se spună:
"München este contextul problemelor din lumea de astăzi,"
"care reprezintă o amenințare pentru noi toți."
Istoria ne avertizează cât de mult se poate agrava situația
și, dacă nu rezolvăm aceste probleme, ele se adună.
Nu avem cum să le ignorăm
și, până la urmă, ceva se va întâmpla.
Așadar, "München" este o rugăciune pentru pace,
dar pentru o pace obținută cu eforturi,
prin descoperirea propriei moralități.
Toate filmele mele vin dintr-o latură a mea pe care nu o pot defini clar.
Am, cu siguranță, o anumită intuiție,
dar nu vreau să o analizez în mod exagerat.
Calul de dar nu se caută la dinți.
Mi-e teamă că, dacă încep să o pun sub semnul întrebării,
mi-aș putea pierde această intuiție.
Nu încape îndoială că Steven abordează teme din viața lui,
astfel, filmele sale au o latură personală.
Înțelegi ce îți spunem, Frank ?
Eu și tatăl tău vom divorța.
Aceasta se manifestă prin imagini, prin subiectele alese
și prin abordarea personajelor.
Toate punctele lui sensibile apar în drumul parcurs de acest tânăr.
Personajul te cucerește imediat și, indiferent ce ar face,
știi că el caută o cale de a-și reface familia destrămată.
- Ai sunat-o ? - Nu.
De ce nu o suni chiar acum ? Sun-o acum, tată.
Hai, tată, sun-o ! Sun-o, fă-o pentru mine !
Spune-i că am două bilete la clasa întâi, să vină la fiul ei.
Mama ta s-a căsătorit cu prietenul meu, Jack Barnes.
Au o casă în Long Island.
Adesea, în filmele lui Spielberg,
relațiile pe care se pune accent sunt cele dintre părinți și copii
sau dintre membrii unei familii sau ai unei comunități
pe care îi leagă sentimente de afecțiune și de loialitate.
E o temă foarte importantă, reluată adesea
în diverse etape din viața lui și din filmele lui.
Familia are un rol central în viața mea.
De aceea, multe dintre filmele mele sunt despre despărțire și regăsire.
Chiar și "Lincoln" abordează această temă.
LINCOLN (2012)
RĂZBOIUL LUMILOR (2005)
ÎNTÂLNIRE DE GRADUL TREI (1977)
Barry !
Am realizat multe filme având ca temă destrămarea unei familii,
care, ulterior, reușește să se reunească.
MUNCHEN (2005)
IMPERIUL SOARELUI (1987)
Chiar și natura conspiră
pentru a îndepărta oamenii unii de alții,
pentru ca mai apoi să-i apropie.
Ca în operele lui Shakespeare, filmele sale transmit credința
că ceea ce s-a pierdut va fi regăsit într-un fel sau altul.
Cred că asta caută în aproape toate filmele pe care le-a realizat.
Acum, încet...
Părinții mei au acum o relație
care și dacă ar fi descrisă într-o ficțiune ar părea exagerată.
Mă simt foarte norocos pentru că, după atâția ani,
părinții mei petrec momente așa de prețioase împreună.
Dacă te uiți la primii 18 ani din viața lui Steve
și la viața lui din prezent,
nu ai bănui că a existat o perioadă îndelungată
în care familia a fost despărțită și că au existat alt bărbat și altă soție.
Impresia este că am fost mereu o familie fericită,
care pur și simplu a pierdut o mare parte din imaginile de familie.
Acum este din nou îndrăgostită de mine. Frumos, nu-i așa ?
Leah...
Janusz, mai bine îi prinzi pe amândoi în cadru.
Dacă Dougie stă aici, distanța nu e așa de mare.
Nu, nu e doar el în cadru.
Nu, nu... Ne retragem, iar Dougie intră în cadru mai devreme.
- Și continuăm mișcarea ? - Da.
Deocamdată, nu este nimic pe mijloc, decât fereastra.
Lui Steven îi face plăcere să fie într-o gașcă mare,
în compania colegilor cu care lucrează la un film.
Suntem o mare familie.
Tom, acțiune !
Cred că asta definește filmografia lui Steven,
pentru că acolo se simte el în siguranță,
e foarte legat de mediul familial.
Ține la relațiile apropiate cu cei câțiva oameni în care are încredere,
față de care se poate deschide,
și nu vrea să lase pe nimeni să se îndepărteze.
Exact. E foarte bine.
Noi lucrăm pentru Steven, el este șeful,
dar el încurajează oamenii talentați să-și folosească acel talent,
să fie curajoși și să riște,
pentru că vrea să se simtă impulsionat de cei cu care lucrează.
Iar aceasta e o mare calitate la un regizor.
Îi plac colaborările de durată, cheamă oamenii și la filmele următoare,
pentru că deja ne înțelegem perfect unii pe alții.
E conștient de cum îl pot ajuta ceilalți
și știe să-și coordoneze dorințele cu ale celorlalți.
Ar fi putut fi general.
El are echivalentul în cinematografie al unei echipe a forțelor speciale.
Echipa lui muncește repede, din greu, și realizează multe într-o zi.
Toată lumea, în picioare ! Aplauze !
Pe platoul lui Steven, ai da de necaz dacă nu ai fi foarte bine pregătit.
Toți trebuie să fie bine pregătiți, ceea ce-ți dă o energie fantastică.
Am oamenii mei, cu care lucrez de zeci de ani.
Nu știu ce m-aș face fără ei.
Sunetul !
Nu pot funcționa corect dacă nu lucrez într-un mediu familial.
De-a lungul anilor, am format o familie extraordinară.
Îmi place să fac parte din grupul lui,
ca în "Scripcarul de pe acoperiș": "E plăcut, dupa 37 de ani."
Michael Kahn și cu mine suntem frați de cruce.
A început să lucreze cu mine la "Întâlnire de gradul trei"
și, de atunci, cu o singură excepție, el a editat toate filmele mele.
Cu Janusz Kaminski lucrez de când am făcut "Lista lui Schindler",
dar cea mai veche colaborare este cea cu John Williams.
Pe Johnny mă bazez ca pe nimeni altul pentru a aranja coloanele sonore,
aducându-mi filmele la un nivel la care eu nu aș fi putut ajunge.
Dacă ar trebui să-mi formez mereu altă echipă,
nu aș putea lucra atât de mult, mi-ar fi imposibil.
Steven se uită permanent la filme
și le vede în reluare la nesfârșit.
Ia notițe despre încadraturi, își notează idei...
E un lucru pe care Steven îl face în mod constant.
LAWRENCE AL ARABIEI ÎN REGIA LUI DAVID LEAN, 1962
Operele marilor cineaști rămân în memorie
și reprezintă niște surse extraordinare de inspirație.
"Lawrence al Arabiei" este un film pe care îl văd și acum an de an.
Încadraturile, panoramele fantastice
și portretul unui personaj atât de complex...
Este cinematografie în formă pură.
Hei ! Hei ! Hei !
Cine ești ?
Steven și-a dorit mereu să lucreze
pe o astfel de pânză magnifică, istorică,
și a fost nevoie de multe filme
până a atins acest nivel de măiestrie în arta cinematografică.
Mai demult, Pauline Kael mi-a făcut o recenzie pozitivă
la "Drumul spre Sugarland", dar a spus atunci:
"S-ar putea să nu fie nimic mai profund decât ceea ce se vede."
Și avea mare dreptate.
Încă nu ajunsesem la maturitate în cariera mea.
Asta avea să vină cu timpul.
Dacă ne uităm la toate filmele pe care le-a regizat în 50 de ani,
e o mare varietate,
sunt și unele lucruri care nu au fost succese...
Dar nu mai există alt om ca el
sau o carieră în istoria cinematografiei
care să se compare cu a lui.
Cinematografia este limba lui maternă.
Și o vorbește atât de fluent,
încât face lucruri pe care nimeni altul nu ar îndrăzni să le facă
și care pot fi identificate imediat ca propriii lui.
Are un simț dinamic al cinematografiei.
Și mă refer la tradiția extraordinară a cinematografiei americane narative.
Steven a avut marele dar de a fi popular,
producând artă în același timp.
De aceea îl compar mereu cu George Gershwin,
care putea compune și un spectacol pentru Broadway,
dar și "Concerto in F".
Le putea face pe amândouă, ceea ce puțini oameni reușesc.
Însă Steven le poate face pe amândouă. E un talent înnăscut.
Când te gândești la copilul acela din Arizona,
care devora filme și televiziune
și, într-o zi, a reușit să ajungă într-un studio
și a început să-și împlinească destinul...
E o poveste extraordinară.
A găsit o cale de a-și transmite viziunea asupra lumii, idealismul,
optimismul, dar și simțul extraordinar al suspansului
prin toate poveștile pe care le prezintă.
E o caracteristică a lui.
Steven are o latură care își dorește să vadă binele
din cele mai rele împrejurări
sau care tânjește, pur și simplu, după un moment de joacă.
Poate unele voci spun
că nu e destul de îndrăzneț, destul de aspru,
că nu e destul de extravagant sau de sumbru...
Dar, dincolo de toate, moștenirea pe care a lăsat-o Steven este enormă.
Să ai parte și de umor, și de suspans, și de aventură, și de emoții
prin marele său talent de povestitor este un lucru extraordinar.
Steven încă are o mare dorință de a lucra.
Este ceva rar.
Probabil că toți avem o anumită perioadă de funcționare.
Poate că mulți dintre noi o depășesc, fără ca măcar să-și dea seama,
dar cred că el până in ultima zi a vieții sale
va face ce simte că trebuie să facă.
Retail și sincronizare pentru variante AMZN.WEB: thxaxxo